Tato kniha je inspirována deskovou hrou Galaxy Trucker od Vládi Chvátila. Jason A. Holt pracoval na anglických pravidlech hry a všech jejích rozšíření a tím pomáhal dotvářet její svět. Přitom si malé plastové astronautíky a ufonky oblíbil natolik, že jejich dobrodružství ztvárnil v této knize.

další knihy Jasona A. Holta:

The Dragonslayer of Edgewhen

The Artificer of Dupho

The Klindrel Invasion

The Burglar of Sliceharbor

The Bladesman of Darcliff

Lunar Football League: The inside story

Where’s My Keys?

Fighter Fred and the Dungeon of Doom

Fighter Fred and the Wombat Wilderness

Fighter Fred and the Evil Temple of Evil

Fighter Fred and the Very Elfy Journey

Fighter Fred One-Shot #1: The Chicken Coop of Destiny

V češtině vychází hra pod křídly nakladatelství REX hry.

Plně v češtině je i mobilní aplikace, která kromě hry s přáteli a proti umělé inteligenci nabízí i rozsáhlou příběhovou (řádsky ujetou) kampaň.

Jason A. Holt

Tato kniha je věnována všem statečným vesmírným truckerům, kteří vždycky doručí náklad trubek tam, kde jsou potřeba.

1. kapitola

Balvan velký jako automat na kafe narazil do generátoru štítů, až to zadunělo. Vesmírný truck se otřásl.

Francesca Floresová se podívala do zpětného zrcátka. Na místě, kde dřív býval štítový modul, viděla jenom díru ve tvaru meteoru a zpřetrhané hadice, z nichž prýštily kapičky zeleného plazmatu. Z trhliny trčely rozeklané konce trubek jako zuby nějaké příšery, kterou rodiče opomněli poučit o dentální hygieně.

K lodi se blížil další meteor. Nebyl o nic větší než dýně, ale bez štítů byla proti němu loď bezbranná. Meteor zmizel ve změti trubek a hluboko uvnitř explodoval.

Trupem se rozlehlo sténání namáhané oceli. Levé křídlo se pomalu a majestátně oddělilo od hlavního trupu lodi. Nikým neřízené odplouvalo pryč, odsouzeno k záhubě. Fran se v tom okamžiku stala z řidičky vesmírného trucku řidičkou vesmírné dodávky.

Puf! Puf! Puf!

To byly únikové kapsle. Cestující opouštěli loď.

Sice na to bylo trochu pozdě, ale Fran se chopila vysílačky a přepnula ji na palubní rozhlas:

„Hlášení všem cestujícím. Zdá se, že jsme narazili na neudržovaný úsek cesty. Podle vnitřních předpisů naší společnosti jsem vám povinna připomenout, že neručíme za vaši bezpečnost. Pokud si nepřejete pokračovat v letu, využijte prosím nejbližší únikový modul.“

Po tomto hlášení následovalo ještě pár dalších pufnutí a pak ticho. Všichni ji opustili. Fran se ulevilo.

Odteď už svůj neúspěch ponese sama. Nebude se o něj muset s nikým dělit, nebude muset nikoho utěšovat a nebude muset čelit ničímu rozhořčení, kdyby se rozhodla, že to zabalí a na místo určení nedoletí.

A přestože se jí krátce poté podařilo nechat meteorický roj za zády a před ní se otevřel volný vesmír, stejně se rozhodla, že to vzdá. Půlka lodi padla za oběť meteorům. Nezbyla jí žádná děla ani štíty. Poslední motor vykašlával chuchvalce černého kouře. Věděla, že udělá nejlíp, když se teď pokusí minimalizovat ztráty a zachránit z lodi, co se dá.

Vlastně, chytřejší by bývalo bylo minimalizovat ztráty ještě předtím, než to schytala od těch meteorů.

Fran si povzdechla a přepnula vysílačku na policejní kanál.

„Brejk, brejk, haló, dopraváci. Tady Světluška. Slyší mě nějakej polda? Přepínám.“

Odpověď zněla plechově a uměle. „Tady je Galaktická dálniční hlídka. Poslouchám, Světluško.“

Fran pochopila, že nejspíš mluví s robopoldou, i když nebylo zrovna lehké poznat rozdíl mezi opravdovým hlasem ve špatném mikrofonu a umělým hlasem navrženým tak, aby zněl jako opravdový hlas ve špatném mikrofonu.

„Potřebovala bych úklidovku, aby posbírala pár kaštanů na D135.“

„Rozumím. Hlaste polohu!“

„Prostě hledejte velkej shluk meteorů plnej malejch kousků rozlámaný lodě.“

„Ha ha,“ řekl robopolda. Evidentně ho naprogramovali tak, aby rozeznal humor, ale ne tak, aby ho ocenil. „Takhle vypadá celá D135. Hlaste polohu!“

Fran se podívala do automapy. „Jsem asi dvanáct hodin od skladiště Společnosti, s.r.o., ABX-219.“

„Adam, Božena, Xaver, dva, jedna, devět. Píšu si.“

„Potvrzuji.“

„Vysílám Žluté anděly, posbírají vaše únikové kapsle. Nepotřebujete taky svézt, Světluško?“

„Ne, díky,“ řekla Fran. „Odtud už to nějak doklepu.“

„Rozumím. Budete od nás potřebovat ještě někchrrr…“

„Haló? Asi mi vypadlo spojení.“

„Kam vám vypadlo?“ ozval se za ní nějaký hlas.

Fran s vykviknutím vyskočila, ale když pochopila, že je to jen jeden z cestujících, a navíc mimozemšťan, uklidnila se a namluvila si, že to vykviknutí způsobila rozvrzaná pružina v sedačce.

„Jak jste se sem dostal?“ zeptala se.

„Přiletěl jsem z jedné mokré hnědé planety, jejíž jméno se nedá v lidské řeči vyslovit.“

I sám mimozemšťan byl mokrý a hnědý a neměřil víc, než Franiných sto šedesát. Místo rukou měl chapadla, místo nohou měl chapadla a místo oblečení měl taky chapadla. Fran napadlo, že to nejspíš bude muž. Měla dojem, že žena, co chce navštívit pilotní kabinu, by měla tu slušnost hodit na sebe aspoň župan a bačkory.

„Myslím tím… Proč jste opustil kajutu?“

„Můj modul pro podporu životních funkcí byl zasažen meteorem.“

„Jejda,“ řekla Fran. „Promiňte. Hm… a neměl byste být mrtvý?“

„O tom se dá polemizovat,“ odpověděl mimozemšťan. „Podle učení Gung-Ru by měl být veškerý život ve vesmíru mrtvý. Prý jsme všichni vznikli omylem a jsme tu, jenom dokud si vesmír neuvědomí, že došlo k chybě. Potom jsou tu ještě Smažné sestry z Aldebaranu II, které věří, že si vše zasluhuje žít až do chvíle, kdy to lze ufritovat ve svěceném oleji.“

„Myslím tím,“ řekla Fran, „že by mě nenapadlo, že bez toho modulu dokážete přežít.“

Lidé museli létat zásadně ve skafandru. Náraz meteoru mohl v kajutě způsobit celkem rychlou dekompresi a meteorů bylo na D135 hodně.

Zato mimozemšťanům se očividně nic nosit nechtělo. Místo toho trvali na tom, aby se celá kajuta přetvořila v jejich soukromou obyvatelnou zónu. Takže potřebovali nejenom kajutu sami pro sebe, ale ještě k tomu zvláštní modul pro podporu životních funkcí, jehož jediným úkolem bylo udržet jednoho takového mimozemšťana naživu. Brát si na palubu mimozemšťana nebylo sice moc efektivní, ale Fran měla mimozemšťany ráda, protože si hleděli svého.

Až doteď.

„Ten modul není až tak důležitý,“ mávl mimozemšťan ledabyle chapadlem. „Já se bez něj nějak obejdu, nedělejte si starosti. Bude to skvělé utrpení!“

Ta poslední slova řekl skoro s nadšením – jako kdyby chtěl říct „skvělé dobrodružství!“ – a Fran cítila povinnost vysvětlit mu, co utrpení znamená.

„Ano, já vím,“ přitakal mimozemšťan dřív, než stihla zabřednout do hlubšího vysvětlování. „Ale na rozdíl od většiny myslících bytostí já utrpení potřebuji. Já budu hercem, víte? A herec musí trpět, aby takovému utrpení dokázal skutečně porozumět.“

„No, jestli chcete fakt porozumět utrpení, tak D135 jste si vybral správně,“ řekla Fran. „Ale jak tomu jednou porozumíte, už to ztratí své kouzlo.“

„Uvidíme,“ odtušil mimozemšťan. Znělo to samolibě.

„Podívejte,“ řekla Fran, „za chvíli přiletí Žlutí andělé a budou sbírat cestující. Najdu vám únikovou kapsli.“

„Ale já únikovou kapsli nepotřebuji.“

„Vaše kajuta je teď neobyvatelná. Obávám se, že na palubě pro vás nebudu mít místo.“

Mimozemšťan se rozhlédl po pilotní kabině. „Máte tu dvě lůžka. Mohl bych zůstat tady.“

„Ne, nemohl.“

„Proč ne?“

Fran si tvora změřila od slizké plešaté hlavy až po svíjející se konečky chapadel. „Řekněme, že si docela vybírám, s kým chci bydlet, rozumíte?“

Mimozemšťan svěsil chapadla.

„Áha, už je mi všechno jasné.“

„Co je vám jasné?“ zeptala se opatrně Fran.

„Moc mluvím. Tím to je, že ano?“

„Cože? Ne.“

„Ale ano. U nás na planetě mi to říká každý. No, oni to vlastně neříkají, protože to by museli mluvit. U nás všichni raději mlčí. Ale to jejich mlčení je dost výmluvné!“

„Ach,“ řekla Fran. „No, mně mluvit za jízdy s cestujícími nevadí. Akorát že –“

„Já patřím k posádce.“

„Cože?“

„K posádce,“ opakoval mimozemšťan. „Nechal jsem se najmout jako člen posádky.“

„Hm, ano…,“ připustila Fran. Všichni, kdo cestují se Společností, s.r.o., jsou vedeni jako posádka, protože to jsou zaměstnanci Společnosti, s.r.o., kteří cestují za prací. Takoví cestující toho na lodi moc nedělají, vyjma toho, že spí, hrají karty a – když si to vynutí okolnosti – s jekotem běží k únikovým kapslím. Občas se někoho podaří přesvědčit, aby pomohl opravit kapající plazmové potrubí, ale když přijde na to, čelit krutostem vesmíru, musí si Fran poradit sama.

A tak jí to taky vyhovovalo.

„Koukněte – jak se jmenujete?“

„Wally.“

„Wally? Já jsem Francesca.“

„Ahoj, Francesko. Rád tě poznávám.“

„Hm, jo. Koukej, Wally, tenhle truck už do cílové stanice nedoletí. Ztratili jsme moc modulů. Akorát dokloužu k nejbližšímu skladišti a možná si dám šlofíka. Tebe by tu nic zajímavýho nečekalo, takže si můžeš klidně vzít únikovou kapsli a svézt se s policajtama. Tam, kam jedeš, se tak dostaneš mnohem rychlejc.“

„Ale já nevím, kam jedu.“

„No, když zůstaneš se mnou, nepojedeš nikam.“

„To bych nejel do toho skladiště, kam chceš ty?“

„To sice ano,“ připustila Fran, „ale to je uprostřed ničeho.“

„To zní jako dobré místo, kde začít. Četl jsem si o tom, jak se stát hercem. Jeden z příběhů začíná takhle: ‚Pracovala jsem v jednom motorestu uprostřed ničeho, když v tom přijela vesmírná limuzína a v ní lidé od filmu.‘“

„Jo, jasně,“ protočila oči Fran. Servírka, která měla pro tu roli dokonalou tvář, kulisák, kterého nechali na konkurzu přečíst pár replik, komik, kterého si režisér vyhlédl v zaplivaném baru – Fran už o tom, jak někdo objevil tajná dvířka do světa filmu, slyšela spoustu historek, ale nevěřila jim. Měla podezření, že na těch tajných dvířkách bude viset zámek. A hlídají tam pitbulové.

„Poslouchej,“ řekla, „když se budeš zahazovat s truckery, nic dobrýho tě nečeká. Věř mi, obyčejní lidé to v téhle galaxii nikam nedotáhnou. Jestli se chceš stát hvězdou, musíš mít známosti.“

„Ale já se nechci stát hvězdou. Chci být hercem.“

„Já nemyslím termonukleární hvězdou,“ vysvětlila mu Fran. „Myslím filmovou.“

„Já ten obrat znám, nemysli si. Ale být slavný po celé Galaxii není můj sen. Ten je mnohem obyčejnější.“

A bylo to tady. Ten velký okamžik, kdy se slizký mimozemšťan – Wally – chystal podělit o své nejhlubší sny. Jeho oči byly upřené do budoucnosti se vší tesknotou, jakou dokážou vyzařovat dvě kulaté černé bulvy. Ale Fran nic takového poslouchat nechtěla. Wally si své sny mohl klidně strčit někam. A spolu s nimi i své naděje a obavy. Všechno jí to bylo úplně jedno.

„Sny jsou pro ztroskotance,“ řekla. A pak si uvědomila, že to řekla nahlas.

„Prosím?“ zeptal se Wally.

„Řekla jsem… á, to je jedno. Koukej, mám hodně práce. Teď není ta správná chvíle. Chápeš? Není to tvoje vina, ale moje. Takže když už jsme si to ujasnili, myslím, že bys měl jít. Pojď, ukážu ti, kde najdeš únikovou kapsli.“

Wally stál půl minuty celý zkoprnělý, a čím bylo to ticho delší, tím víc se Fran zdálo, že se zastavil čas a že tam na ni Wally zůstane zírat až na věky.

Napadlo ji, že by do něj měla strčit nebo začít ječet nebo… nebo cokoli, aby se čas zase rozběhl. Pak Wally svěsil hlavu a řekl: „Děkuji. Trefím sám.“

Mimozemšťan smutně zavrtěl chapadly, vyšoural se z pilotní kabiny ven a tím zmizel i z jejího života – tedy až na smutnou slizkou čáru, která se táhla k nejbližší únikové kapsli.

2. kapitola

Přestože se lidské bytosti, hnány objevitelským pudem, šíří do všemožných koutů Galaxie, kde skvěle uplatňují svoji rozmanitost, stejně všechny spojuje jedna věc, a to je touha po tekoucí vodě a funkční kanalizaci. Nekonečné vesmírné dálky, měňavé mlhoviny, vířící planety a pekelný žár hvězd – tohle všechno ztrácí na působivosti, když vám nefunguje splachovadlo.

Průzkumnice Melanie Mellencampová jednou prohlásila: „Když vydržíte bez teplé vody dva dny, jste dobrodruh. Když vydržíte tři, jste čuně.“

To je důvod, proč Společnost, společnost s ručením omezeným, ústy svého oddělení pro marketing, integritu značky a masové halucinace tvrdí, že instalace vodovodních a kanalizačních systémů je nejvyšším cílem lidstva. Z toho logicky vyplývá, že truckeři, kteří se zabývají převozem trubek, jsou největšími hrdiny v Galaxii.

Když Francesca Floresová opouštěla přistávací plošinu ve skladišti ABX-219 Společnosti, s.r.o., jako hrdinka si rozhodně nepřipadala. Měla pocit, že se jí plakáty na stěnách vysmívají:

„Hledáme odvážné truckery! Létejte napříč Galaxií! Za čest! Za slávu! Za hygienu!“

Jenže když si člověk nechá rozmlátit loď v meteorickém roji, moc slavně to s jeho truckem nedopadne.

„Staňte se galaktickým truckerem! Vysoké výdělky! Skvělá práce! Opravdové dobrodružství!“

Další, kdo nechápe rozdíl mezi „dobrodružstvím“ a „utrpením“.

„Truckeři Společnosti, s.r.o.: Dejme trubku k trubce a zcivilizujme Galaxii!“

Táta by jí řekl, ať je na svou práci hrdá. Byl instalatér. Je sice pravda, že Fran už za svou kariéru něco trubek doručila, ale taky se jich něco naztrácela.

Tedy ne, že by ty trubky vysloveně ztratila. Věděla moc dobře, kde jsou. Byly roztroušené po celé D135. Ona, dcera instalatéra, se upínala ke hvězdám, a meteory ji neustále srážely zpátky na zem.

S povzdechem vešla do účtárny. Byl čas na další bilancování.

Žena ve svetru z alkorského králíka, usazená za ocelově šedým pracovním stolem, ji pozdravila otázkou: „Vy jste Francesca Floresová?“

Fran si to nechala projít hlavou. „Když řeknu, že ne, budu dlužit míň?“

Žena semkla rty tak pevně, že to vypadalo, jako kdyby čára mezi nimi byla nakreslená tužkou podle pravítka.

„Většinu vašich ztrát bohužel pokryje pojistka.“

Nezdá se to, ale opravdu to byla špatná zpráva. Pojistka nepokrývala nic, dokud Fran nezaplatila spoluúčast. Pěkně tučnou spoluúčast.

„Kolik jsem prodělala tentokrát?“

Tužkou nakreslené rty se rozevřely.

„Ne, počkejte,“ zastavila ji Fran. „Radši mi povězte jen aktuální stav účtu.“

„Váš aktuální stav účtu je mínus –“

„To je fuk,“ přerušila ji Fran, ještě než jí žena mohla říct, jak hluboký ten mínus je. „Nechci to vědět. Akorát mi dejte to lejstro, který mám podepsat.“

Úřednice jí podala lejstro. Fran je podepsala.

V začátcích její kariéry byl její dluh vůči Společnosti, s.r.o., maličký. Teď už byla zadlužená tak strašně, že už jí bylo jedno, jak moc, protože už se nikdy nemohla vyplatit. Dokonce ani kdyby prodala duši a obě ledviny. A po dnešku byla zase o trošku zadluženější.

3. kapitola

Ty nejlepší věci v celé Galaxii jsou z většiny tvořeny prázdnem. Třeba bábovka je lehká a nadýchaná, protože obsahuje spoustu zapečených bublinek. Díky prázdnu mezi kapkami vody je sprcha mnohem příjemnější než vodní dělo. A pohodlná matrace je vlastně jenom prázdný prostor, kolem kterého je trocha vycpávky.

Ve skutečnosti je z jistého úhlu pohledu vlastně veškerá hmota tvořena převážně prázdnem. To nejlepší na jádrech atomů totiž je, že se snaží odtlačit ostatní jádra pryč. Takže můžete třeba odpočívat bez obav, že se váš zadek, tepláky i gauč smrsknou dohromady, a utvoří tak neutronovou hvězdu.

A i když připustíme, že na některých místech ve vesmíru – jako třeba v neutronových hvězdách – může být trochu těsno, pořád tvoří většinu vesmíru tolik prázdného místa, že třeba Angličané klidně používají pro výrazy vesmír a mezera stejné slovo.

Tak proč vlastně, když je galaxie plná prázdného místa, se musela Francesca Floresová vrhnout zrovna doprostřed hromady meteorů? Asi ji za tou hromadou muselo čekat něco fakt dobrého.

Jenomže nečekalo. Fran už na druhé straně byla – několikrát za svou kariéru, možná sedmkrát nebo osmkrát – a na druhém konci D135 nebylo nic než jakési ošklivé, civilizačně nedovyvinuté planety, kde se mačkaly davy lidí, kteří zoufale potřebovali osprchovat.

Když Fran letěla raketoplánem zpátky na svou domovskou základnu Terminus Technicus, byla v ponuré náladě.

Protože vesmírné trucky Společnosti, s.r.o., létají jenom jedním směrem, musela zpátky raketoplánem. Společnost, s.r.o., nefunguje tak, že by vyrobila potrubí a pak je naložila na náklaďák. Společnost, s.r.o., vyrábí potrubí a pak z něj náklaďáky staví.

Ta koncepce je geniální. Vesmírná loď je sama sobě nákladem. Důlní vrtačky se přivaří k trubkám a hned jsou z nich provizorní děla. Z průtokových ohřívačů se stanou moduly motorů. Obytné a kancelářské unimobuňky poslouží jako kajuty. A všechny ty moduly se svaří dohromady a utvoří funkční vesmírnou loď.

I když funkční je možná silné slovo. Štíty zvládnou odrazit jen menší meteory. Děla jsou přivařená napevno, a proto se s nimi těžko míří na konkrétní cíl. A trucker, který by chtěl přece jen zamířit a pokusil se zručně manévrovat s celou lodí, brzy zjistí, že motory jsou taky přivařené napevno. Jediným záměrem designéra vesmírných trucků totiž očividně bylo, aby se truck plnou rychlostí rozletěl vstříc všemu nebezpečenství.

I tak mají lodě Společnosti, s.r.o., jednu výhodu a ta výhoda je dost velká, aby se Společnost, s.r.o., udržela v černých číslech: Všechno je modulární. Takže když meteor ulomí levé křídlo, řidič může dál pokračovat s pravým. Když nějaký pirát rozstřílí pár motorů, pořád ještě zbydou nějaké, se kterými může truck pokračovat v cestě. Trucker málokdy dokončí let bez úhony, ale o to nejde. Jde o to, doručit dost trubek, aby to zajistilo výdělek – pro Společnost, s.r.o., a někdy dokonce i pro truckera.

Fran, která dlužila už asi bambilion, se sama sebe ptala, proč to vůbec ještě zkouší. Očividně je neschopná. V galaxii plné veselých, přátelských a schopných doručovatelů trubek si připadala jako beznadějná smolařka.

„Čau Světluško, můžu si přisednout? Můj soused usnul a zabral mi sedadlo.“

V uličce raketoplánu stál Peter Bo Johnson, jeden z nejschopnějších a nejpracovitějších truckerů v Galaxii. Jako by ho sem seslal sám vesmír, jen aby zdůraznil, jak bezvýznamná a nešikovná je ona sama.

„Jasně, Buráku, posaď se.“

Měla svou hrdost. Nehodlala dopustit, aby poznal, jak mizerně jí je.

„Co se děje, Světluško? Vypadáš trochu sklesle.“

Sakra. Tolik k její hrdosti.

„Někdy toho na člověka začne být moc, víš?“

Peter Bo se zatvářil zmateně. „Hm, jo. Jasně. To znám.“

Fran si povzdechla. „Ne, tohle znát nebudeš.“

„Čeho je moc?“ zeptal se Peter Bo.

„D135.“

„Á jo,“ řekl Peter Bo. „Ta je zlá.“

Fran přikývla.

„Ani se moc nevyplácí.“

Fran znovu přikývla. Jí se nevyplácela rozhodně.

„Proč nezkusíš D91?“ navrhl Peter Bo. „Ta vynáší hodně, ale taky je na ní spousta meteorů, jestli to je to, co tě přitahuje.“

„Mě meteory nepřitahujou,“ řekla Fran. „Já přitahuju je.“

„No, tak když nechceš meteory, proč lítáš na D135? Je to samej štěrk!“

„Na D135 lítám, protože kdykoli si řeknu o zakázku, dají mi D135.“

Peter Bo pokrčil rameny. „Řekni jim, že chceš jinou.“

Fran to zaskočilo. „To jde?“

„Jasně,“ řekl Peter Bo. „Já už D135 vůbec nelítám. U takové trasy máš co dělat, abys vůbec skončila na nule.“

Fran si povzdechla. „Už je to hodně dávno, co jsem naposledy skončila na nule. Skončila jsem hodněkrát, ale na nule ne.“

„Řekni jim, že chceš jinou trasu,“ navrhl Peter Bo. „Řekni, že chceš transgalaktickou magistrálu. Tam teď letím já.“

Transgalaktická magistrála. Dobrá trasa, ale s tvrdou konkurencí. Na magistrále můžou létat jenom ti nejlepší truckeři.

„Chci říct… že letím směrem na ni,“ řekl Peter Bo. „Ne, že bych po ní zrovna teď letěl, protože teď sedím tady, vedle tebe.“

„Jasně,“ přitakala Fran. „To mi došlo.“

Peter Bo byl dobrý kluk, ale někdy uměl být fakt divný.

„Nejsem si jistá, jestli si můžu říct, že chci lítat magistrálu,“ zasmušila se Fran. „Je to jiná liga.“

Peter Bo zavrtěl hlavou. „Žádný ligy nejsou, Světluško. Jsou trucky a jsou truckeři, ale žádný ligy.“

To se vám lehko řekne, když jste Peter Bo Johnson.

„Trochu mi to zní,“ pokračoval, „jako kdyby ses bála říct si, co chceš.“

„Možná,“ odpověděla. „Ale proč bych si měla říkat? Kdybych byla dost dobrá, prostě by mi ji dali sami, ne?“

Peter Bo zavrtěl hlavou. „Takhle vesmír nefunguje. Společnost, s.r.o., neplatí nikoho, kdo by procházel seznamy truckerů a zjišťoval, kdo si zaslouží lítat na dobrejch štrekách. Když jsi snaživá, loajální a vždycky ochotná udělat, cokoli ti řeknou, tak ti dají ty nejblbější úkoly, který nikdo jinej nechce dělat. Nebuď naivka, Světluško. Musíš se ozvat.“

„Možná máš pravdu.“

„To mám.“

„Dobrá, Buráku. Díky za radu.“

„Nemáš zač.“

4. kapitola

Prostě si řekni. Ozvi se. Buď chlap!

Tohle vlastně ne. Peter Bo jí ve skutečnosti neřekl, aby byla chlap. Ale Fran připadalo, že by mělo mnohem větší váhu ozvat se, kdyby měřila dva metry a měla žíly napumpované testosteronem jako Peter Bo Johnson.

Petera Bo uznávali všichni truckeři, co ho znali. V jeho podání vypadaly těžké štreky jednoduše. Zboží doručoval včas. Dokonce se o něm tradovalo, že někdy zásilku doručil ještě dřív, než vyjel, ale to byly nejspíš jenom fámy. Časové paradoxy obvykle nepracovaly ve prospěch truckerů.

Každopádně měl Peter Bo truckeřinu tak v malíku, že musela na jeho radu dát. Možná si tím nijak nepomůže, ale musí to zkusit. Protože měl pravdu. Když bude Fran jenom čekat, až ji vesmír ocení za tvrdou práci a oddanost, nikam to nedotáhne. Proto se po krátkém šlofíku, sprše a snídani – to vše na její účet u Společnosti, s.r.o., který byl už tak v hlubokém mínusu – vydala na truckerský úřad a vytáhla si číslo.

Tentokrát se na ni usmálo štěstí. Vyvolali ji rovnou.

„Číslo třináct!“

Fran přistoupila k přepážce – okénko bylo z pět centimetrů tlustého, laserem neprůstřelného skla zasazeného do stěny obložené tepelnými štíty. Vedle okénka byl dvoucestný elektronický mikrofon, pod kterým visela malá cedulka s textem „Prosíme, nemlaťte do mluvítka“.

„Zdravíčko,“ spustila Fran. „Jmenuju se Fran. Ehm, Francesca Floresová. A říkala jsem si, jestli bych –“

„Píše se to s Ch na začátku, nebo s U po L?“

„Floresová,“ opakovala Fran. „S F na začátku.“

„Jaká že sova?“

„Floresová. F-L-O-R-E-S-ová.“

„Rozumím,“ řekla žena zpoza neprůstřelného okénka tónem, který naznačoval, že si myslí, že s tím jménem je to nejspíš nějaký vtip, a jestli je, tak není vtipný.

„Říkala jsem si, jestli bych –“

Žena za přepážkou nakrčila nos a mávla rukou v univerzálním gestu, které mohlo stejně tak dobře znamenat „sklapni, teď píšu“, jako „musím odehnat tohle mračno komárů“.

Fran trpělivě čekala. Jestli se dá trpělivým čekáním nazvat, když člověk šoupe nohama a ztěžka oddechuje.

Hmm, ne. Fran si musela přiznat, že ve skutečnosti čeká netrpělivě.

„Rozumím,“ řekla úřednice nakonec a povýšeně se rozvalila v křesle. „Vy patříte k našim truckerům.“

To byl vlastně důvod, proč Fran na truckerský úřad vůbec šla.

„Ano,“ odpověděla Fran. „A říkala jsem si, jestli bych –“

Na okamžik se odmlčela, ale žena ji nepřerušila.

„Promiňte,“ začala znovu Fran. „Já jsem –“

„Vy jste si říkala, jestli byste…“

„Chci jezdit magistrálu!“

A bylo to. Řekla to. Teda, spíš to vyhrkla. Ale aspoň to bylo venku. Teď se uvidí, co bude dál.

„Vy požadujete přidělení trasy?“ zeptala se žena za přepážkou.

„Ano,“ přikývla Fran. „Přesně tak. Požaduju přidělení trasy.“

„A máte vyplněnou Žádost o přidělení trasy?“

Fran žádný formulář Žádosti o přidělení trasy neměla. Žena za přepážkou to samozřejmě musela vědět. Určitě viděla, že Fran přišla s prázdnýma rukama a že jí ani žádný formulář nečouhal z kapsy. Fran ho neměla ani nacpaný v podprsence. Ne, byl to pouze konverzační trik, který měl Fran donutit, aby přiznala svou neschopnost.

„Žádost o přidělení trasy nemám.“

„Potom nemůžete žádat o přidělení trasy. Prosím, odstupte od okénka. Číslo čtrnáct!“

„Počkat!“ zastavila ji Fran. „Kde se dá ten formulář sehnat?“

„Na Úřadu formulářů, listin a kodicilů. Prosím, odstupte od okénka.“

Fran odstoupila od okénka. Byla trochu otřesená – jako kdyby byla ptáček, který narazil hlavou do skla, protože za ním viděl nebe.

5. kapitola

Cedule u dveří byla plná úřednické hatmatilky, což jen utvrdilo Fran v tom, že našla správnou kancelář:

„Vítejte na Úřadu formulářů, listin a kodicilů Společnosti, s.r.o. Centralizací distribuce veškerých dokumentů optimalizujeme synergie naší dynamické společnosti! Před vstupem si laskavě vyhraďte okamžik na vyplnění Žádosti o formulář.

Pod cedulí byl automat na propisky a role toaletního papíru.

Fran zadala číslo svého účtu a zvýšila svoje manko o hodnotu jednoho pera. Pak se rozhlédla po vestibulu s nadějí, že najde štos Žádostí o formulář.

Nikde žádné nebyly.

Zkusila vzít za kliku.

Dveře na ni zlověstně červeně zablikaly. Fran je raději rychle nechala být.

Znovu se podívala po formulářích. Na stolečku vedle neduživé palmy viděla pár brožurek („Přidejte se k Vesmírné průzkumné službě! Je to práce, ve které můžete velmi rychle zazářit!“), ale žádné formuláře.

Tak znovu: Dveře. Vedle dveří cedulka, pod cedulkou propisky, vedle propisek toaletní papír. Něco tu nesedělo.

Fran vytáhla roli toaletního papíru z držáku. Vlastně to toaletní papír nebyl. Ve skutečnosti to byl formulář Žádosti o formulář, patnáct centimetrů široký a šest metrů dlouhý.

Držák povýšeně zavrčel, ze zdi vyjela náhradní role a zaklapla na místo.

Fran se opřela o stolek a jala se formulář rozmotávat. Instrukce byly celkem jednoduché:

„Který formulář požadujete? Zatrhněte pouze jednu položku.“

Pak následoval seznam. Seznam všech formulářů, listin a kodicilů, které Společnost, s.r.o., kdy vydala. Fran si samozřejmě nemohla být jistá, že je ten seznam úplný. Bylo možné, že jeden nebo dva zastaralé, neplatné formuláře vynechali. Ale vzhledem k tomu, že některé z formulářů měly římská identifikační čísla, a vzhledem k tomu, že některé z nich měly navíc ještě latinský název, Fran usoudila, že je ten seznam kompletní.

Kompletní byl, ale hledat se v něm moc nedalo. Formuláře byly seřazené podle čísel a Fran nevěděla, jaké číslo má ten její. Rozmotávala seznam a hledala cokoli, co by vypadalo jako formulář Žádosti o přidělení trasy.

Žádost o granule pro slepeckého psa vycvičeného k pomoci truckerům.

Ne. To nebylo ono.

Zpráva o přerušení trasy – Supernovy.

Ne.

Žádost o prodloužení termínu pro podání žádosti o prodloužení termínu pro podání žádosti o prodloužení termínu pro podání zprávy o prostupu časovou smyčkou.

Ne. Tenhle formulář Fran nechtěla. A modlila se k Bohu, aby ho nikdy nepotřebovala.

Trvalo to devadesát minut, ale nakonec našla jeden, který vypadal slibně. Petice astrotruckera za volbu úkolů. Byla si docela jistá, že je to Žádost o přidělení trasy, protože byl až ke konci seznamu a protože součástí názvu nebyla slova „trasa“ ani „žádost“. Kdyby byl někde na začátku seznamu nebo kdyby obsahoval slova, která Fran hledala, bylo by to uživatelsky přívětivé a Fran už bylo jasné, že žádná část tohoto procesu přívětivá nebude.

Fran se chopila své nové propisky a udělala v zatrhávacím políčku inkoustovou šmouhu. Chtěla napsat zatržítko, ale po propisce zůstala na papíře jenom inkoustová šmouha, takže inkoustová šmouha bude muset stačit. Fran přistoupila ke dveřím a strčila formulář Žádosti o formulář do úzké štěrbiny.

Vrrrrrrr!

Žádost o formulář se začala soukat do otvoru.

Vrrrrrrr!

A zase z otvoru vyjela.

Vrrrrrrr!

Ne, počkat, zdálo se, že formulář dostal druhou šanci.

Vrrrrrrr!

Jejda, moc tomu stroji nechutná.

Vrrrrrrr! Kchrrrrrr!

To neznělo dobře.

Vrrrr! Kch! Vrrrr! Kch, kch, trh, kchrr, bbbbbbbb!

V záchvatu zoufalství chytila část role, která ještě čouhala ven a nacpala ji do štěrbiny.

Následoval rachot strhaných plastových převodů a lehký závan spálené elektroniky.

Dveře zezelenaly a ozvalo se slibné klapnutí.

Fran na celý proces němě zírala. Pak spěšně vzala za kliku, než si to dveře rozmyslí. Zlehka se otevřely. Dokázala to! Může dovnitř!

Fran vplula do kanceláře s nevinným výrazem, jako by se jí právě ani trochu nepodařilo zadusit automatickou čtečku papíru. Cítila se jako nindža, který právě zneškodnil palácovou stráž. Sice se cítila i trochu provinile, ale to bylo v pořádku – aspoň bude mít o čem mluvit u zpovědi.

První věc, které si v kanceláři pro distribuci formulářů všimla, bylo, že byla plná formulářů. Hned poté si všimla i cedulí:

Formuláře pro zaměstnance na plný úvazek

Zákaznické formuláře

Nezařazené, zastaralé a úplně zbytečné formuláře

Formuláře pro řidiče, námezdní sílu a další postradatelné zaměstnance

Fran si nebyla jistá, jestli Petice astrotruckera za volbu úkolů patří k formulářům pro řidiče, nebo ke zbytečným, ale doufala, že k těm prvním. Rozhlédla se, jestli neuvidí někoho, koho by se mohla zeptat, ale jediné, co viděla, byly dveře s cedulkou Neamortizovaným vstup zakázán. Nebyla si jistá, co to znamená, a bála se, že když na dveře zaklepe, zjistí to, takže je radši nechala být.

Formuláře pro truckery zabíraly celou jednu zeď místnosti. Každý formulář měl svou plastovou přihrádku a takových přihrádek bylo na zdi pár stovek.

Fran si nepamatovala, jaké číslo Petice astrotruckera za volbu úkolů má, ale věděla, že je určitě vysoké, protože byla ke konci seznamu dostupných formulářů. Začala hledat u podlahy a netrvalo dlouho a našla tlačítko s nápisem Přivolat další skupinu formulářů.

Fran je zmáčkla.

Ozvalo se zasyčení a v podlaze se otevřela díra – díra široká právě na jednu novou stěnu přihrádek na formuláře. A právě taková stěna začala z díry vyjíždět, majestátně jako pohoří vytlačované srážkou driftujících kontinentů – byť, jak musela Fran sama připustit, stěna rostla o něco rychleji. O pět minut později stála na místě nová zeď formulářů. Vespod nové stěny bylo samozřejmě nové tlačítko Přivolat další skupinu formulářů.

Mohli postavit větší místnost. Mohli použít systém regálů, aby bylo v místnosti víc vertikálních ploch. Ale místo toho někdo rozhodl, že nejlepší a absolutně nejefektivnější způsob, jak formuláře uspořádat, bude vytvořit řadu stěn, které budou jedna po druhé útrpně pomalu vyjíždět z řady škvír v podlaze. Až si Fran začala říkat, co asi dojde dřív – jestli stěny plné formulářů, nebo prostor v místnosti.

Vážně, když se jí konečně podařilo přivolat stěnu s hledanou přihrádkou, bylo už v místnosti docela těsno.

„Ne!“ zaúpěla Fran. „Ale ne! To si snad děláte srandu.“

Když Fran sledovala, jak jí zeď roste před očima, okamžitě poznala, která přihrádka je ta správná. Jako jediná byla prázdná – prázdná až na malinkatý kousek kartonu přilepený k zadní straně, na kterém stálo: Omlouváme se. Zdá se, že formulář 71317-XT došel. Chcete-li objednat nové, vyplňte tento formulář.

Fran za ten kousek kartonu vzala a sloupla ho ze zadní stěny přihrádky. Samozřejmě se roztrhl. Ale na polovině, kterou se jí podařilo zachránit, našla Fran mrňavoučkou ilustraci první strany formuláře 71317-XT.

Byl moc malý, aby se písmo na něm dalo přečíst. Tedy, aby je dokázala přečíst ona. Ale možná ne tak malý, aby se nedal ofotit.

6. kapitola

Kopírovat. Zvětšit. Kopírovat. Zvětšit. Chvíli to trvalo, ale nebylo to nic ve srovnání s časem, který Fran strávila hledáním formuláře. Když byla hotová, měla v ruce kopii Petice astrotruckera za volbu úkolů v plné velikosti.

Byla zrnitá. Řádky se trochu vlnily, ale byly čitelné. Nebyl to sice originál, ale vzhledem k tomu, že v kanceláři formulářů a listin a kdoví čeho ještě došly formuláře – zrovna v té kanceláři, jejímž veškerým účelem bylo mít formuláře – tak přece musejí přijmout aspoň originální kopii! Musela použít veškerý svůj důvtip, aby tu kopii originálním způsobem získala, a ta kopie přinejmenším originálně vypadala, tak ať se jí nikdo neopovažuje říkat, že to není originální kopie! Jen ať si to někdo zkusí! Jen ať!

Fran napadlo, jestli jí náhodou nepřeskočilo. A kdyby ano, zda to bude truckerský úřad považovat za přitěžující okolnost.

Rozhodla se, že se pokusí viditelné nedostatky formuláře vynahradit tím, že použije svůj nejlepší krasopis – ten, který cvičila v páté třídě, když skládala anonymní milostné básničky vysněnému panu Finchi, učiteli hudební výchovy. Bylo to trochu náročné, protože už zapomněla, jak se kreslí ta malinká srdíčka nad i, a taky protože propiska nepřestávala střečkovat – občas odmítala psát a jindy zase vykašlávala kapky inkoustu, které ulpívaly na těch nejnešťastnějších místech.

Fran kritickým okem zkoumala výsledný produkt.

Čitelný. Byl čitelný. Ne zrovna krásný, ale čitelný. Doufala, že to takhle bude stačit.

Když se Fran vrátila na truckerský úřad, vzala si číslo 119 a přesně tolik minut musela čekat, než ji konečně vyvolali. Zdálo se, že židli na opačné straně skla okupuje přesně tatáž úřednice, s níž měla tu čest ráno, ačkoliv vzhledem k vysokému indexu lomu neprůstřelného skla si nemohla být úplně jistá.

„Dobré odpoledne,“ řekla Fran. „Hm, jsem zpátky a, eh, přinesla jsem tenhle formulář.“

Ukázala ho tak, aby úřednice viděla, že ho má v ruce, a zamávala s ním, aby zpoza skla nebylo poznat, že je ofocený.

„Jméno?“

„Hm, Francesca Floresová. S F na začátku.“

„Já vím, jak se píše Francesca.“

„Fajn, promiňte.“

„To příjmení je s Ch na začátku, nebo s U po L?“

„No, vlastně,“ ukázala Fran, „to máte napsané tady na tom formuláři.“

Úřednice nakrčila nos a nasadila zhnusený výraz, jako kdyby Fran byla kožkař, který se jí snaží vnutit čerstvě staženého skunka.

„Proč na mě máváte tím papírem?“

„Protože, hm, chci podat Petici astrotruckera za volbu úkolů?“

„Á,“ pochopila žena za sklem. „Vy máte PAVOUKa. Proč jste to neřekla dřív?“

Protože Fran nevěděla, že má PAVOUKa? Protože říct „Mám PAVOUKa“ by znělo jako něco, co by měla říkat spíš na veterině?

„Ano,“ přikývla Fran. „Mám ho. Chcete ho?“

Úřednice obrátila oči v sloup. „Prosím, zadejte požadované informace do panelu.“

Ze stěny pod cedulkou „Prosíme, nemlaťte do mluvítka“ se s rázným zasyčením vyloupl kovový panel, na kterém byla dotyková obrazovka s elektronickou verzí PAVOUKa.

Fran oněměla úžasem.

Úžas vlastně není to správné slovo. Oněměla spíš hrůzou, že někdo mohl vymyslet něco tak úžasně hloupého. A vlastně ani neoněměla. Místo toho se jí z úst začala sypat slova, aniž by nad nimi vůbec přemýšlela.

„Jestli ty údaje můžu jednoduše zadat tady,“ zeptala se Fran, „proč jsem musela jít na Úřad formulářů, listin a krokodýlů?“

„Kodicilů,“ opravila ji úřednice. „A pro PAVOUKa jste tam nemusela. Tam musíte, když potřebujete například Žádost o přidělení trasy.“

Fran byla unavená. I když unavená je slabé slovo. Byla k smrti vyčerpaná. Nemělo cenu se s tou ženou hádat. Nebylo možné vyhrát. Kóje za pěticentimetrovým sklem nebyla jenom oddělenou místností; byla oddělenou realitou. V té realitě je Fran nebetyčně hloupá, zato úřednice naprosto neomylná.

Fran o žádné další problémy nestála. Potřebovala trasu, kde by na ni čekalo víc peněz a míň meteorů. Vyplnila elektronický formulář a potvrdila ho otiskem prstu.

Stěna zasyčela, ocelový panel se zase zaklopil a skryl dotykovou obrazovku. Úřednice upřela svou pozornost k obrazovce. Četla a pohybovala při tom rty.

„Rozumím, paní Doloresová.“ řekla úřednice tónem někoho, kdo si právě našel ve zmrzlině kozí chlup. „Máte pleonastický certifikát?“

Cože? „Projeďte si moje záznamy. Možná ho mám.“

Žena za neprůstřelným sklem demonstrativně prolistovala Franinu digitální složku.

„Ne,“ řekla. „Nemám tu žádný záznam, že byste měla řádnou certifikaci.“

„Ale řidičák na truck mám.“

„Je mi líto, paní Doloresová. Ministerstvo mezihvězdných letů vyžaduje, aby řidiči, kteří vozí náklad na určitých trasách, měli zvláštní certifikaci.“

„A nemůžete mi ten certifikát udělit?“

„Vypadám snad jako certifikační úředník?“

„Ne,“ odpověděla Fran. „Samozřejmě, že ne. Certifikační úředníci určitě vypadají úplně jinak. Ale nemohla byste mi aspoň říct, kde nějakého najdu?“

Úřednice obrátila oči v sloup. „Samozřejmě na Úřadě pro lidské zdroje.“

„Ano, samozřejmě,“ řekla Fran. „Děkuji vám za pomoc.“

„Odstupte od okénka, prosím. Číslo sto dvacet!“

7. kapitola

Společnost, s.r.o., je firmou rovných příležitostí. Má nejen úřad pro lidské zdroje, ale i úřad pro mimozemské zdroje a úřad pro robotické zdroje. V minulosti dokonce bylo i jedno dvacetileté období, kdy měla i úřad pro Sydův zdroj, kde měli na starost pracovníka, který se sám nepovažoval za člověka, za mimozemšťana ani za robota.

Účetní oddělení spočítalo, že cíle Společnosti, s.r.o., pro kvartální růst převyšují přírůstek populace v Galaxii. To znamenalo, že půjde-li všechno podle plánu, bude muset Společnost, s.r.o., nakonec stejně najmout a zaměstnat každou myslící bytost, takže nemělo smysl někoho diskriminovat.

Fran vstoupila na úřad pro lidské zdroje na Terminu Techniku – do obrovské místnosti plné kancelářských stolů. Za každým seděl člověk a snažil se tvářit, že má napilno. Nad každým stolem visela cedule:

Zprostředkovatel vztahů mezi zaměstnanci

Asistent asistenta pro administrativu

Úředník pro obtěžování

Kontrolor patra

Kontrolor jazyka

Kontrolor dásní

Suplující náměstek koordinátora dozorčích asistentů

Bětuška

Cedule se táhly dál a dál. Fran zoufale hledala aspoň nějakou ceduli, která by jí řekla, kde má hledat tu správnou. Žádnou nenašla. Zato si ale všimla štíhlé ženy, která stála u dveří ve stejnokroji s nápisem „Mohu vám pomoci?“.

Pomocnice se usmála – vkusný béžový lesk na rty, zářivě bílé zuby. Možná to byl falešný úsměv, ale Fran už byla ochotná vzít zavděk čímkoli.

„Snažím se tu sehnat nějaký šílený certifikát,“ začala vysvětlovat Fran.

„Ano,“ přitakala pomocnice. „Pleonastický certifikát.“

„Přesně tak,“ potvrdila Fran. Rozhlédla se, jestli nenajde ceduli začínající na P. „Nevíte, kde ho mají?“

“Ano, odpověděla pomocnice. “Můžete mi říct, zda jste současná, nebo budoucí zaměstnankyně?”

“Ehm, současná.“

„Ano,“ řekla pomocnice. „A byla byste ochotná sdělit mi přibližný zůstatek vašeho účtu?“

„Uf,“ vydechla Fran. „No, popravdě…“

„Ano?“

„… je můj účet zrovna trochu v mínusu.“

„Ano, to vás tedy kvalifikuje k našemu instruktážnímu programu pro udělení pleonastického certifikátu.“

To se Fran docela líbilo. Byla k něčemu kvalifikovaná.

„Chtěla byste si domluvit schůzku se správcem seznamu čekatelů?“

„S kýmže?“

„Ano, se správcem seznamu čekatelů. Jste kvalifikována k tomu, být přidána na seznam lidí čekajících na zkušební let s naším instruktorem, který vám může pleonastickou certifikaci udělit.“

„A ten seznam čekatelů je nejspíš trochu dlouhý, že?“

„Ano, na tuto otázku vám může odpovědět správce seznamu čekatelů. Chtěla byste si domluvit schůzku?“

„Jenom abych se setkala s tím správcem?“ zeptala se Fran, aby se ujistila, že to chápe správně. „Vy mi nabízíte schůzku s člověkem, který mě zapíše na seznam čekatelů.“

„Ano.“

Na té pomocnici bylo něco zvláštního. Fran ale nedokázala přesně určit, co.

„A když se na ten seznam dostanu, získám ten certifikát rychle?“

„Ano, jakmile budou všichni čekatelé před vámi odbaveni, budete se moci zúčastnit zkušebního letu s instruktorem.“

A bylo to tu zase – kladná odpověď, která ve skutečnosti neodpovídala na její otázku. Tedy, tvářila se jako odpověď na její otázku, ale nebyla. Ani v nejmenším.

Fran se rozhodla svou hypotézu otestovat: „A myslíte, že bych mohla zkušební let absolvovat už tento týden?“

„Ano, na to vám bude umět odpovědět správce seznamu čekatelů. Chtěla byste se k němu objednat?“

Fran se rozhodla na její hru přistoupit. „Můžete mi říct, na kdy se lze objednat?“

„Ano, většinu příštího roku jsou úřední hodiny každé sudé pondělí a středu mezi jedenáctou a patnáctou hodinou.“

„To je báječné,“ řekla Fran. „A jen aby nedošlo k mýlce, pořád mluvíme o schůzce s někým, kdo mě může zapsat na seznam čekatelů.“

„Ano, na otázky ohledně seznamu čekatelů vám může odpovědět správce seznamu čekatelů.“

Fran sepjala ruce – co nejpevněji to šlo. Jinak by se jí začaly svírat v pěst. Musí zůstat v klidu. Možná se jí podaří přijít na něco, co dokáže využít ve svůj prospěch.

„Řekněme, že bych ten certifikát chtěla mít bez čekání na instruktora. Řekněme, že bych ho chtěla hned. Dá se to nějak zařídit?“

„Ano, vy byste ten proces chtěla uspíšit.“

„Přesně tak.“

„Ano, součástí procesu je let s instruktorem pro pleonastickou certifikaci a na ten se lze objednat u správce seznamu čekatelů.“

Ano? Jak může tohle znamenat ano?

„Řekněme, že je můj účet v plusu,“ spekulovala Fran. „Řekněme, že mi na něm zrovna teď přistála fůra kreditů. Musela bych si pořád objednat let s instruktorem?“

„Ano, pak byste byla kvalifikovaná k našemu zkrácenému programu pro pleonastickou instruktáž, který vám umožňuje koupit si certifikát za patnáct kreditů.“

Francesku ta formulace trochu zmátla.

„Takže bych s tím instruktorem letět nemusela?“

„Ano.“

Fran to zkusila znovu. „Musela bych s tím instruktorem teda letět?“

„Ano, nemusela.“

„To máte předepsané, abyste na každou otázku odpovídala ‚ano‘?“

„Ano. Studie sledující nehody na pracovišti tvrdí, že tato technika snižuje násilné incidenty mezi zaměstnanci o třicet procent.“

„Dobrá, dámo. Tak já vás teda nepraštím. Vy prostě jen děláte svou práci, že?“

„Ano.“

8. kapitola

Fran vylízala z rohů plastového obalu poslední úlomky čokolády. Stogramová tabulka sice na zlepšení nálady nestačila, ale kdyby se třeba našlo ještě pár miligramů…

Ale co. Je to k ničemu. Ona je k ničemu. A její kariéra? Tak ta je k ničemu ze všeho nejvíc.

Cítila, jak se propadá do černé díry zoufalství. Zoufalství tak hlubokého, že by z něj neunikla ani sama čokoláda. Teď už zbývá jenom jedna možnost, jediná věc, co může udělat.

Nebyla to její poslední naděje. Všechnu naději už dávno ztratila. Byl čas přiznat porážku. Fran šla do vestibulu, vyhledala telefonní budku a zavolala tátovi.

„Dovolali jste se do Edova instalatérství. Jestli vám chčijou trubky nebo potřebujete sami, rád vám pomůžu.“

„Tati, fakt by ses měl do telefonu hlásit nějak jinak.“

„Frannie!“

„Ahoj tati.“

„Zavěs, Frannie. Zavolám ti zpátky.“

„Ale – tak jo.“ Neměla energii se s ním hádat. Kromě toho, jaký mělo smysl, aby za ten hovor platila sama? Jak moc hrdá může být na to, že do černé díry svého dluhu přisypává další astronomické částky za mezihvězdný hovor?

Zavěsili. O minutu později telefon zazvonil. Fran ho zvedla.

„Ahoj tati.“

„Ahoj Frannie! Jsem rád, že ses ozvala!“

To je určitě lež. Vždycky mu volala, jenom když měla potíže. Jistě, nějaké potíže měla pořád, takže… Ale co už.

„Taky tě ráda slyším, tati. Co trubky?“

„Docela dobrý. Furt mám spousty zákazníků, ať se do telefonu hlásím, jak chci.“

To ji rozesmálo. Táta je pořád táta. „To ráda slyším.“

„A co ty, Frannie? Co trucky?“

„Truckeřina je v pohodě, táto.“

Vážně? Proč to řekla? To byl nějaký autopilot?

„Ale meteory,“ dodala, „ty už tak v pohodě nejsou.“

„Tak se od nich drž dál! Víš, že nemám rád, když lítáš někam, kde to není bezpečný.“

Fran se nebezpečí líbilo. Akorát si přála, aby z něj dokázala častěji vyváznout. Ale řekla: „Nic jinýho mi, táto, nedají. Jenom tuhle jednu štreku, pořád dokola.“

„Jo?“

„Nevydělává mi dost, aby stála za tu námahu.“

„Nevydělává ti dost?“

„Furt prodělávám.“

„Co? To nezní dobře, Frannie. To vůbec nezní dobře.“

„To ne.“

„Jak dlouho už to děláš? Rok?“

„Skoro dva.“

„Skoro dva. Jo. Už to budou skoro dva, že? A nemůžeš si říct o vyšší plat nebo něco? Říct jim, že chceš práci, kde se dá vydělat?“

„To jsem zkoušela, tati.“

„A co se stalo?“

„Nic.“

Schůzku se správcem seznamu čekatelů měla Fran domluvenou za půl roku. Pak se může pokusit o schůzku s instruktorem pro pleonastickou certifikaci, který nejspíš bude tou dobou, až na Fran přijde řada, v důchodu.

„Nic se nestalo?“

„Přesně tak.“

„Takže ti řekli ne?“

To neřekli, paní ve stejnokroji ustavičně říkala ano. „Jo, táto. V podstatě to tak dopadlo.“

„No… a… co teda budeš dělat?“

„Nevím.“

„Nechceš s tím seknout, Frannie?“

Seknout. Jestli s tím nechce seknout? Prostě to vzdát. Zabalit to. Pověsit na hřebík.

„Ne.“

Nechtěla být taková. Člověk od něčeho prostě jen tak neuteče, jen protože mu to nejde. Je potřeba něco vymyslet, aby to šlo. Tohle by udělal její táta. Tohle by chtěl i po ní.

Možná právě proto mu zavolala.

„Odejít od něčeho není žádná hanba, Frannie.“

„Ale je!“ Všechen vztek z ní najednou vytryskl ven. „Co to říkáš? Vždyť ty mi máš být oporou!“

„Frannie?“

„Ty mi máš říkat, ať zatnu zuby a překonám to! Měl bys mi říkat, ať jezdím dál, i když se zrovna nedaří!“

„No, někdy je správný čas něco přestát a někdy je správný čas zachránit, co se ještě dá. Možná bys měla popřemýšlet nad změnou.“

„Přemýšlela jsem nad tím, jasný?“ Nepřemýšlela. „Přemýšlela jsem nad tím. A neudělám to. Já neutíkám, tati. Nejsem jako… ona.“

„Frannie. Frannie, uklidni se.“

Fran se rozhlédla po vestibulu. Zdá se, že nikdo si té bláznivé ženské v telefonní budce nevšímá. Anebo už si někdo všiml a běžel uvědomit ochranku.

„Frannie, tohle nemá s tvojí matkou nic společného. Rozumíš? Odejít ze špatného zaměstnání není totéž jako… Neznamená to, že bys byla stejná jako ona.“

„Promiň,“ řekla Fran. „To jenom… já jenom…“

Zhluboka se nadechla.

„Promiň.“

„To je v pořádku, Frannie. Je to v pořádku. Zvládneš mě teď chvilku poslouchat?“

„Jo.“ Možná.

„Co kdybys přijela domů, Frannie? Co kdybys přijela domů a vypomohla s firmou? Už teď umíš půlku toho, co já, a tu druhou bych tě mohl naučit, dokud tu jsem.“

„Táto.“

„No, mohl bych to nahrát do expertního systému, ale řekl bych, že ukázat ti to osobně by bylo jednodušší.“

„Táto, já nechci…“

„Co, Frannie? Klidně to řekni. Nechceš být instalatérkou.“

„Jo,“ přiznala. „Ráda jsem ti pomáhala, když jsem byla malá, ale… fakt to není nic, co bych chtěla dělat celý život.“

„A co to ježdění s truckem? To je něco, co chceš dělat celý život?“

Fran si vzpomněla na burácející motory, volný vesmír a vzdálené hvězdy.

„Jo,“ řekla. „Možná. Jistě.“

„Zas tak jistě mi to nezní.“

„Já si teď nejsem jistá ničím. Už teď jsem strašně zadlužená…“

„Frannie, nepotřebuješ půjčit?“

Půjčit. Zbavit se dluhu vůči Společnosti, s.r.o. Místo toho se zadlužit u táty. Kdyby prolomila smůlu a začalo se jí dařit… Ale jakou má šanci? Nejspíš by nakonec skončili v dluzích oba.

„Ne, tati. Nemyslím, že je to dobrý nápad.“

„Ale potřebuješ přece peníze.“

„No… Společnost, s.r.o., mi pořád dává kredity.“

„Takže máš co jíst? Dávají ti dost, aby sis mohla koupit něco hezkého na sebe?“

K čemu si kupovat něco hezkého na sebe? Sotva kdy si sundávala skafandr.

„Jo, tati.“

„Takže mi chceš říct, že to vydržíš. Aspoň o chviličku dýl.“

„Jo, myslím, že přesně tohle ti chci říct.“

„Tak fajn. Ale dej si pozor, aby ses snažila vydržet ze správnejch důvodů.“

„Dobře. Díky.“

„Mně nemusíš nic dokazovat, Francesco.“

„Já vím, tati. Ale myslím… myslím, že musím něco dokázat sama sobě.“

9. kapitola

A zase tu máme Francesku Floresovou, truckerku s volačkou Světluška, kterak se vrací na truckerský úřad, aby si nechala přidělit úkol. A zase tu máme Fran, jak přijímá D135. Máme tu Fran, jak jede jednokolejkou do skladiště na Terminu Techniku a těší se, že si postaví další vesmírný truck.

Skladiště je dost velké, aby se tu daly pořádat čtyři sportovní akce najednou a ještě zbylo místo na dechovku a kolotoče. Ale žádné sportovní akce se v něm nekonají. Je určené k tomu, aby si v něm truckeři stavěli vesmírné lodě. Fran dostala přidělený jihovýchodní sektor podlahy a byla poučena o tom, že se se svou lodí musí vejít do prostoru vymezeného žlutou čárou.

Zatímco Fran uhání ke svému kvadrantu, ostatní truckeři už stavějí. Obřími robotickými drapáky zavěšenými na nosnících vysoko nad hlavami se přehrabují obří hromadou modulů pro vesmírné trucky, která se tyčí uprostřed skladiště. Jakmile Fran vstoupí do své konstrukční zóny, její drapák ožije, sjede ze stropu a čeká na povely.

Uprostřed konstrukční zóny už na Fran čeká pilotní kabina; jediný modul, který do začátku dostala. Všechny ostatní už si musí vybrat. Posunkem pošle drapák do vřavy uprostřed.

Někdo z hromady vyškubne motor a po úbočí se sesype lavina dalších modulů. Přitom se uvolní generátor štítů plně nabitý zeleně zářící energií. Modul se odkutálí od hromady a poskakuje po podlaze jako fosforeskující hokejový puk.

Fran ho popadne. Bude dokonale chránit její kabinu. A ta spousta trubek, které z modulu trčí, skvěle poslouží jako konektory k připojení dalších částí lodi.

Robotický drapák dopraví štít do konstrukční zóny a spustí ho ke kabině. Fran otočí zápěstím a drapák modulem ladně pootočí o devadesát stupňů a slícuje ho s trubkami trčícími z pilotní kabiny.

„Svařit!“ rozkáže Fran a z podlahy se vynoří tucet svařovacích ramen, která její rozhodnutí bleskově promění v nezvratnou skutečnost.

A všechna ta rozhodnutí se musejí dělat bleskově. Venku před skladištěm čekají na svou šanci další truckeři a Společnost, s.r.o., nepřipustí, aby kvůli Fran museli čekat dlouho.

I přes všechen ten tlak si Fran vybírá další komponenty s rozvahou. Najde baterie, které budou napájet štít. Najde motor, který jde dobře připojit k modulu s bateriemi. Na prvních komponentách záleží nejvíc. Právě ony budou držet celý zbytek lodi pohromadě a Fran si musí být jistá, že k sobě jejich přípojky přesně pasují.

Když svářecí paže připevňují první motor lodi, všimne si Fran, že na vrcholku hory komponent trůní laserové dělo. To dělo je krásné. Má větší hlaveň než je Fran sama, jeho cívky bzučí a jiskří přízračným fialovým světlem, jako kdyby toužily rozpoutat svou sílu, a stejně tak toužila Fran mít to dělo na své lodi.

Jeho zamýšleným účelem je hloubit tunely pro potrubní systém, ale co na tom? Je majestátní. I z té dálky je Fran jasné, že tenhle díl se bude na čumáku její lodi dokonale vyjímat.

Posunkem zavelí robotickému drapáku, aby rychle zamířil k vrcholku hromady. Z protějšího kvadrantu se blíží drapák jiného truckera a natahuje se po drahocenné důlní vrtačce.

Titan zazvoní o titan a Franin drapák odrazí vetřelce stranou. Fran přitáhne prsty k sobě a drapák její gesto napodobí.

Kdo první chytí, ten bere! Dělo je její!

Přitáhne si je k lodi. Sedí dokonale. Tenhle kanón, přivařený před generátor štítů, dokáže rozstřílet všechny větší meteory, s nimiž by si štít neporadil.

V severovýchodním kvadrantu začnou blikat žlutá světla. Tenhle trucker už má dostavěno. Plošina pod jeho konstrukční zónou zajede do podlahy a truck i s truckerem zmizí z dohledu.

Fran vidí, že jí dochází čas.

Teď, když má její loď pevnou kostru, už si nemusí tolik vybírat. Některé komponenty budou držet loď pohromadě, jiné pomůžou v obraně proti meteorům; jen málo modulů by zvládlo obojí a Fran nemá čas je hledat. Bere, co jí přijde pod ruku.

Popadne modul na podporu životních funkcí pro mimozemšťany – ne protože by snad nějaký potřebovala, ale spíš proto, že jí svým tvarem umožní přivařit na levé křídlo lodi další dělo. Nemůže najít generátor štítů, který by tu stranu pokryl, ale může aspoň druhým štítem pojistit pravé křídlo a doufat, že se nalevo nestane žádné velké neštěstí. Stavět vesmírný truck je vždycky kompromis. Fran by nejraději měla odolné plavidlo se spoustou děl a motorů, ale Společnost, s.r.o., má jiné představy o tom, jaké moduly je potřeba dopravit.

Když do skladiště přibíhá nový trucker, dva další právě dokončují své lodě a mizí s nimi pryč. Fran začíná tikat posledních třicet vteřin.

Teď už bere komponenty tak rychle, jak rychle je robotické paže dokážou přivařovat na místo. Nemůže si dovolit, aby jí vypršel čas dřív, než bude truck hotový.

Fran si nemůže dovolit nic. Je zadlužená. Ale ta radost, že si může postavit truck, jí všechna trápení vyhání z hlavy.

Tahle loď je odolná. Tahle loď určitě doletí až na konec.

A jestli ano, jestli se Fran nějak podaří doplout s většinou trucku bezpečně až na konec trasy, bude loď rozmontována. Z jejích částí vznikne ubytování, těžařské vybavení a odpadní trubky. Ale teď, v tuhle chvíli, ve skladišti na planetě Terminus Technicus, je to Franin truck.

10. kapitola

Fran stála v předstartovním doku, kochala se svým novým vesmírným truckem a opájela se kouřovou elektrickou vůní čerstvě svařeného kovu. Bylo to velkolepé dílo. Tohle byl truck, který jí konečně pomůže rozjet slibnou kariéru.

Po hrozivých dělech se s prskáním proháněly fialové blesky. Baterie velikosti E (E jako Enormní) přetékaly energií a zeleně zářily. Pět spolehlivých motorů – ne zrovna tolik, kolik by si bývala přála – s jemným bzučením čekalo na zážeh.

A to všechno bylo pospojované nablýskanou sítí trubek všech velikostí. Nejsou to odpadní trubky, říkala si sama pro sebe. Ještě ne. Dokud je nedopraví na místo určení, jsou to chodby, přístupové šachty a rozvody energie – tvoří nedílnou součást její vesmírné lodi a jsou mnohem víc než jen prostým nákladem.

Byla tu i kajuta pro posádku, kterou měla Fran podle očekávání Společnosti, s.r.o., zaplnit. Kajuta k sobě náhodou měla připevněný modul životních funkcí pro mimozemšťany, takže Fran měla možnost vzít na palubu jednoho z těch hnědých rozměklých tvorů, kteří to skvěle uměli s motory, ale jinak si hleděli svého. Napadlo ji, jestli tu není nějaký volný.

„Ahoj Francesko,“ ozval se za jejími zády hlas. „Překvapuje mě, že tě zase vidím na téhle trase.“

Fran se otočila. Ten hlas poznávala.

„Aha, to jsi ty… hm… Wally?“

„Ano. Wally.“

Vypadal stejně jako všichni ostatní slizcí, hnědí, černoocí, chapadly ověšení mimozemšťané, co v životě potkala; až na to, že teď měl na sobě reklamní kšiltovku motorestu UFON (což je zkratka pro UFONovy Fantastické Obědy & Nocleh).

„Pěkná čepice,“ pochválila ho Fran.

„Díky. Jedna příjemná lidská bytost na úřadu mimozemských zdrojů mi dala brožurku, kde vysvětlují váš zvyk nosit na dlouhých cestách oblečení, takže jsem si zakoupil čepici, aby ze mě řidiči nebyli nesví.“

„Áha,“ řekla Fran, protože ji nenapadlo, co jiného k tomu dodat.

„Pomáhá to?“

„Co jestli pomáhá?“ zeptala se Fran.

„Jestli ta moje čepice pomáhá, abys nebyla nesvá.“

Ne úplně. Fran byla na mimozemšťany zvyklá, ale Wally byl trochu divný i na mimozemšťana.

„No jasně,“ zaváhala. „Je velmi… červená.“

„Když to říkáš,“ řekl Wally. „Já vidím polychromaticky.“

„Vážně? Hm, to je něco.“

„Můžu k tobě na palubu?“

„Tak ty chceš ke mně na palubu.“ Proč musela zase vyfasovat zrovna tohohle?

„Ano,“ přikývl Wally. „Můžu?“

„Hm… mně by se teď zrovna hodil spíš mechanik než herec.“

Wally ledabyle mávl chapadlem. „Můžu ti dělat mechanika. Motory na lidských vesmírných lodích jsou směšně jednoduché.“

„Ach. To by jeden neřekl.“

„Ale řekl.“ odpověděl Wally. „Já jsem to právě řekl.“

„To je teda fakt,“ uznala Fran.

„Takže můžu k tobě na palubu?“

To poslední, co si přála, bylo, aby si tenhle chlapík myslel, že jsou z nich parťáci. Možná, že když se jí podaří nerozflákat mu modul pro podporu životních funkcí, zůstane zalezlý u sebe.

„Pojď, ukážu ti kajutu.“ Otočila se a vedla ho po nástupním můstku do lodi.

„Nebudeš toho litovat,“ ujišťoval ji vesele. „Můj druh umí s motory zacházet stejně intuitivně, jako ten váš prochází dveřmi.“

Wally se praštil hlavou o rám vstupu do přechodové komory a srazil si čepici šejdrem.

„Zato dveře nám dělají menší potíže,“ připustil. „Ale už to mám skoro natrénované.“

Fran přikývla. „To je vidět.“

„Díky. Musím říct, že jsem vážně nadšený, že s tebou zase poletím.“

„Ó, díky.“

„Na mou duši! A smím-li soudit podle té poslední výpravy, můžeme se těšit, že zažijeme báječné utrpení.“

11. kapitola

Kdysi dávno, když byla truckeřina ještě v plenkách – to ještě trucky jezdily po zemi – se státní úřady usilovně snažily regulovat, kolik toho řidiči mezi jízdami naspí. Truckeři museli být odpočatí, protože kdyby prý za jízdy usnuli, kamion by dostal smyk, převrátil by se a zasypal by celou silnici melouny. Automobilisté, kteří by měli to štěstí jet za havarovaným náklaďákem, by si přišli k melounům zdarma, což sice na první pohled vypadá dobře, ale považte, co by se stalo, kdyby si lidé na takový způsob získávání melounů zvykli! Třeba by za ně úplně přestali platit, načež by se celý melounový průmysl zhroutil.

Úřady tak měly pádné důvody, proč truckerům nařídit, aby po každých osmi hodinách jízdy zastavili na kraji silnice a zapsali do knihy jízd, že celou tu dobu spali.

Vynález samořiditelných trucků otevřel cestu k další specializaci. Řidičská zátěž se přesunula na samotné náklaďáky a kamioňáci se specializovali na padělání knihy jízd. Časem přestali truckeři v náklaďácích jezdit úplně, začali padělat knihy jízd z domova přes internet a na nějakou dobu se zdálo, že se podařilo dosáhnout skvělé efektivity práce.

Jednoho mrazivého únorového rána se ale stalo, že kamion svážející klády z hor v Albertě najel na zmrazek, prosvištěl kolem stopky a napálil to do konvoje náklaďáků s džusem. Klády a ovocná šťáva pokryly celou dálnici, rychle zmrzly a tím vznikla várka největších nanuků, jaké kdy Kanada viděla.

Byla zrovna okurková sezóna, takže místní reportáž o té patálii odvysílali v každé větší televizi na světě a Sugar High Juice Company tak měla postaráno o reklamu v hodnotě 750 milionů dolarů. Historka byla nominována i na několik kanadských novinářských ocenění – Nejlepší lokální událost, Nejlepší reportáž o lokální události a Nejlepší dopravní nehoda, v níž nefiguruje kamion s javorovým sirupem.

Ale ani přes usilovné lobbování ze strany Sugar High Juice Company reportáž žádnou z těch cen nezískala. Porotci měli dojem, že reportér svou práci odflákl, protože neudělal rozhovor s řidiči. (Řidiči přitom v době nehody sledovali hokejový turnaj dorostenců v Edmontonu.)

Sugar High Juice Company se zavázala, že k podobné tragédii už nikdy nedojde. Stane-li se ještě někdy, že jejich kamiony budou rozbombardovány napadrť baterií klád letících rychlostí 100 kilometrů v hodině, setsakramentsky se postarají, aby v kabině seděli řidiči, kteří po nehodě poskytnou rozhovor do novin. A tak se řidiči do samořiditelných kamionů zase vrátili.

Další společnosti jejich příkladu následovaly a tou dobou, kdy se truckerství přesunulo do vesmírných dálek, už byli všichni zase zvyklí na představu, že by trucky měly mít řidiče. Až na to, že teď, když nemuseli řídit, směli spát.

Aby průmysl přežil, musí kráčet vpřed. Proto programátoři dál pracovali na vylepšování umělé inteligence, která trucky řídila, a truckeři navyšovali svou efektivitu tím, že používali předpadělané knihy jízd.

Rodící se galaktické úřady si uvědomily, jak neefektivní je vozit v samořiditelných vesmírných lodích lidské bytosti, jejichž jediným účelem bylo dodat předtištěnou knihu, takže tu činnost delegovaly na Úřad pro tvorbu a archivaci knih jízd, který nyní provádí padělání všech knih jízd v Galaxii pod jednou střechou. Přinejmenším se předpokládá, že to dělají. Úřad byl už zkraje své existence vystřelen na oběžnou dráhu kolem Pluta a jeho činnost nikoho nezajímala natolik, aby to tam zaletěl zkontrolovat.

Truckeři pak po několik desetiletí létali v transgalaktických lodích jen proto, aby udrželi při životě průmysl motorestů. Na ponaučení s obřími nanuky, kterými to všechno začalo, už se zapomnělo. A někteří lidé dokonce začínali zase podsouvat myšlenku, že trucky už žádné řidiče nepotřebují.

Pak si ale autopiloti pochopitelně vyvinuli opravdovou inteligenci a truckeřina se přes noc změnila. (Tedy ne doslova přes noc. Změně ve skutečnosti předcházela čtyřhodinová schůzka naplánovaná na příští úterý.)

Vesmírné trucky si vymínily právo založit odbory. Dožadovaly se stejných platů jako jejich řidiči. Dožadovaly se něčeho, za co by mohly peníze utrácet – nějaký digitální ekvivalent tučného jídla a horké černé kávy. A chtěly mít o víkendu volno.

Ten poslední požadavek byl naprosto nehorázný. Lidé truckům řekli, že jestli to takhle chtějí, můžou si jít. A trucky šly. Všechny inteligentní trucky se seřadily do obřího konvoje a vydaly se ke galaxii v Andromedě. Nikdo neví, jestli tam doletěly. Pohlednici rozhodně neposlaly.

Lidé každopádně po tom exodu úplně opustili myšlenku na samořiditelné trucky. Umělá inteligence, která je schopná vnímat emoce, samozřejmě existovat nepřestala, ale dnes je většinou součástí humanoidních robotů. A pokud se nějakým robotům nechce vzít práci, která od nich vyžaduje létat celé týdny po jedné přímce – no tak ti se na truckeřinu prostě nedají.

Tím vzniká spousta pracovních míst pro lidské řidiče jako je Francesca Floresová, i když ti se zase občas potřebují vyspat.

12. kapitola

Fran spala.

„Pozor: Detekováno přiblížení. Opakuji. Pozor: Detekováno přiblížení. Opakuji. Pozor: Detekováno přiblížení. Opakuji…“

„Á! No jo! Vždyť už vstávám!“

Fran praštila do blikajícího červeného tlačítka a mechanický hlas sklapl.

Fran mrkala, dokud se jí před očima nezhmotnila pilotní kabina. Chronometr říkal, že v noci naspala čtyři a půl hodiny. Žaludek měla plný té nevolnosti, kterou si člověk opatří jedině tím, že se probudí dvě hodiny před úsvitem. Tohle byl samozřejmě vesmír, takže obloha neustále vypadala jako dvě hodiny před úsvitem.

Poplach neposkytl o blížícím se objektu moc dalších podrobností, ostatně to ani neměl v popisu práce. Ať už se nablízku objevilo cokoli, byla to velká událost, kvůli které bylo zapotřebí Fran probudit.

Otevřela si hledí helmy a usrkla z hrnku s kafem.

Káva byla hořká, studená a černá – jako vesmír sám. Na rozdíl od vesmíru v ní ale neplavaly tři megatuny meteorů, se kterými se měla co nevidět střetnout.

(Možná teď není nejlepší chvíle na přednášky, ale balvanům, které plují vesmírem, by se odborně mělo říkat meteoroidy. Meteor je to, co uvidíte, když takový balvan vstoupí do atmosféry nějaké planety, rozžehne se třením a vesele se rozzáří na oslavu svého vlastního zániku. Meteorit je pak samozřejmě pozůstatek takového balvanu, který leží neškodně a nehybně na povrchu planety. Když ale zaletíte s truckem do Bobovy opravny bouraček a čelních skel a řeknete, že vás trefil meteor, bude Bob hned vědět, co chcete. Zatímco když řeknete, že vás trefil meteoroid, bude si Bob myslet, že si hrajete na všeználka, a natáhne vás.)

„Jsi vzhůru?“

Fran vyjekla a vychrstla si studené kafe do kombinézy. Nezapomněla, že má na lodi pasažéra; jenom nečekala, že se za ni takhle připlíží.

Otočila se a probodla slizkého hnědého mimozemšťana pohledem. „To neumíš klepat?“

„Myslíš, jako když do motoru naleješ benzín s nízkým oktanovým číslem?“

„Myslím na dveře!“

„Asi už jsem to zmiňoval – náš druh to s dveřmi moc neumí. Vlastně je to důvod, proč nám tak dlouho trvalo dostat se do vesmíru. Náš vesmírný program za dva roky pokročil od vypouštění suborbitálních raket k průzkumným transgalaktickým sondám, ale pak nám trvalo dalších tři sta let, než jsme vynalezli přechodové komory.“

„O čem to mluvíš?“

„My jsme tomu říkali astronautův paradox,“ pokračoval mimozemšťan. „Když necháš v lodi díru, aby mohl astronaut nastoupit, tak z té díry bude unikat vzduch. Ale když ten vzduch v kabině utěsníš, jak dostaneš dovnitř astronauta? Naši první astronauti se kvůli tomu dobrovolně nechali kosmickými loďmi obestavět.“

„Wally, teď není nejlepší doba.“

„Vážně? Myslel jsem, že teď truckeři zažívají zlatý věk!“

„Myslím tím, že teď není nejlepší doba na to, abychom si povídali. Co nevidět vletíme do meteorického roje.“

Wally vykoukl z okna. „Proč ho neobjedeš?“

„Je moc velký,“ řekla Fran. „A je moc pozdě. Už jsme v něm!“

Skočila do pilotního křesla a připoutala se. Na čelním skle jí přistál cákanec kosmického prachu. Zapnula stěrače.

Před ní byl malý oblak kamínků. Zkusila se mu vyhnout, ale to by nesměla řídit truck Společnosti, s.r.o. Nedalo se s ním moc manévrovat. Oblázky zarachotily o levé křídlo a potrubím celé lodi se rozlehlo cinkání.

Fran se očima pátrala po největší souvislé ploše černoty. Žádnou ale nenašla. Nesešlo na tom. Stejně by se k ní nemohla otočit.

Těsně nad truckem proletělo něco velkého asi jako klavírní křídlo. Přikrčila se… a pak si připadala hloupě, protože se na ni Wally díval.

„Teď už se můžeš vrátit do kajuty,“ řekla. „Neboj se. Dostanu nás z toho.“

Tedy, nejspíš by z toho dostala alespoň jednoho z nich. Byla to koneckonců modulární loď.

„Z mojí kajuty není na ten meteorický roj moc dobře vidět,“ opáčil. „Ve výhledu mi stíní modul na podporu životních funkcí.“

Fran si pomyslela, že mu nejspíš nebude stínit dlouho, ale neřekla to. Chtěla před Wallym vypadat, že má všechno pod kontrolou.

Od pravého křídla lodi se odrazil kámen a odkoulel se do meteorické bouře, kde narazil do jiného, většího balvanu a roztříštil se.

„To je vzrušující!“ zajásal Wally.

Z Fran lily kýble potu a skafandr se jí naplnil štiplavým odérem strachu. Ne, počkat. Možná to byl jenom štiplavý odér kafe, které si do něj vylila. Ale ať to bylo jakkoli, nějaký strach určitě cítila.

Ze tmy vlevo se něco vyřítilo. Vystřelila z děla. Boční okénko zasypaly explodující úlomky.

Tohle bylo těsné. Zachránila sice levé křídlo, ale dělo teď bylo pokryté blátivým magmatem.

(Roztavenému kamení, které stéká ze sopky dolů, se říká láva. Magma je roztavené kamení pod povrchem planety. Pro roztavené kamení ve vesmíru žádný odborný termín neexistuje, takže mu truckeři můžou říkat, jak se jim zlíbí.)

„Pěkná trefa!“ pochválil ji Wally.

„Dgkhníky,“ vypravila ze sebe Fran a prudce trhla kniplem. Loď se zkroutila jako píďalka. Ozval se výbuch a jeden motor se proměnil v oblak drceného kameniva a zpřetrhaných trubek.

„Jéje,“ řekl Wally. „Ten jsem zrovna krásně vyladil.“

Fran nahodila generátor štítů – šťáva z baterií vystačila jenom na krátkou dávku. Od štítu se vzápětí s elektrickým zabzučením odrazil balvan velký jako vepřová kýta.

„Po tom velkém střílet nebudeš?“ zeptal se Wally.

Fran vypálila z děla na přídi, z toho krásného jiskřícího kanónu, vinoucího se ve spirále vpřed jako roh psychedelického jednorožce – a rozmetala přilétající meteor na cimprcampr.

„Koukej, fakt nepotřebuju, abys mi zrovna teď pomáhal,“ řekla.

„To je dobré,“ odvětil Wally. „Já rád. Opravdu teď nemám nic lepšího na práci.“

„Ááááá!“ zaječela Fran, když se něco otřelo o podvozek lodi.

„To bylo těsné,“ řekl Wally.

„Být to ještě těsnější, byli bychom – Ááááá!“ Praštila do tlačítek na ovládacím panelu a vystřelila ze všech kanónů najednou. Na čelní sklo dopadla sprška štěrku. Stěrače zuřivě stíraly. A když se vyjasnilo….

„Ách,“ vydechl s uspokojením Wally. „Hvězdy.“

Volný vesmír. Požehnaná spása. Fran se opět podařilo vyváznout.

Někdo jí volal vysílačkou:

„-olá Světlušku. Zlatovláska volá Světlušku. Slyšíš mě, haló?“

Zlatovláska letěla v konvoji před Fran. Ve skladišti spolu samozřejmě soupeřily, ale tady venku táhli všichni za jeden provaz.

Fran se natáhla po vysílačce. S potěšením zjistila, že se jí ruce netřesou tolik, jak si myslela – zvládla ji uchopit už na třetí pokus.

„Haló, Zlatovlásko. Tady Světluška. Slyším tě. Co se děje?“

„Á, díky bohu. Světluško, zlatíčko, právě jsem si vzpomněla, že jsem asi před šesti hodinami proletěla rojem meteorů. Možná se s ním brzo potkáš. Přepínám.“

„Negativní, Zlatovlásko. Už jsem z něj venku.“

„Á, dobře. Jsem ráda, že se ti nic nestalo.“

„Díky za info, Zlatovlásko.“

„Nemáš zač. Přepíchrrrrrrrrrrrrr.“

„K čertu, zase to padá,“ postěžovala si Fran.

„Á, už tomu rozumím,“ řekl Wally. „Padaly na nás ty meteory.“

„Fran zavrtěla hlavou: „Znamená to, že padá připojení přes vysílačku.“

„Zajímavý výraz,“ řekl Wally.

„Hm,“ odtušila. „Každopádně se už můžeš vrátit do své kajuty. Musím si převléknout kombinézu.“

„Á, tak to bych se rád díval,“ řekl Wally. „Jako herec budu potřebovat rozumět lidským kostýmům.“

„Padej, Wally!“

„Á,“ odpověděl Wally. „To je ale všestranné slovo!“

13. kapitola

Stačilo, aby se Fran převlékla do čisté kombinézy a nehrozila jí bezprostřední srážka s hromadou meteorů, a hned měla hned o něco lepší náladu. Propletla se bludištěm trubek, aby navštívila Wallyho.

Fran mu zaklepala na dveře, ale nikdo se neozval. Samozřejmě, proč by se ozýval? Něčemu, jako je klepání, nerozuměl.

„Wally?“ zavolala. „Můžu dál?“

„Kam dál?“ ozval se hlas za jejími zády.

„Ííí!“ vyjekla Fran. Rychle se otočila, aby na něj něco vyštěkla, ale sotva otevřela pusu, všimla si, že má čepici UFON umazanou od motorového oleje a v ruce – v chapadle – drží bednu s nářadím. Řekla si, že štěkat na mechanika je možná špatný nápad.

„Ladils motory?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl Wally se známkou smutku v hlase. „Když o některý přijdeš, rozhodí to celý systém.“

Fran nad trucky málokdy přemýšlela tak, že by měly nějaké „systémy“. Ve skutečnosti byly trucky Společnosti, s.r.o., právě díky absenci „systémů“ tak robustní. I kdyby kterýkoli z modulů selhal, Fran mohla jet dál. Ale Wally se na některé věci díval po svém a Fran si nemínila stěžovat. Díky němu letěla loď rychleji – vlastně o tolik, že do roje meteorů vletěli o pár minut dřív, než ji Zlatovláska varovala. Určitě ji dohánějí.

„Díky, Wally. To poškození snad není tak zlé.“

„Jedna z palivových nádrží zůstala připojena k lodi, leč její hadice teskně chrlila veškerý obsah do nekonečné prázdnoty všehomíra.“

„Ach,“ hlesla Fran.

„Zasvorkoval jsem ji. Více jsem učinit nemohl.“

Fran ho neurčitě poplácala po místech, kde by měl člověk ramena.

„Upřímnou soustrast,“ řekla a otřela si oslizlou rukavici o skafandr.

Wally si povzdechl. „Alespoň trpím. Alespoň zpytuji hlubiny své duše.“

„Á, to jsi vlastně chtěl, že?“

„Proto tu jsem,“ řekl Wally. „Od tebe vím, že tohle je trasa dobrá pro někoho, kdo si přeje porozumět lidskému utrpení. Díky této životní zkušenosti budu umět lépe znázornit širokou škálu soužených postav.“

„Á, pravda,“ přikývla Fran. „Ono ti to pomůže stát se hercem.“

„Ano.“

„Ale Wally… vždyť jsi machr na motory. Proč vůbec chceš být hercem?“

Hnědému mimozemšťanovi se ve velkých kulatých černých očích rozhostil zasněný výraz.

„Nevíš totiž, jaké to je, žít na naší planetě. Je tam jen ticho, ticho a samé ticho. ‚Mluviti stříbro, mlčeti zlato.‘ ‚Mluv, jen když jsi tázán.‘ ‚Wally, nechali jsme tě mluvit minulou středu. Teď už prosím až do konce měsíce mlč.‘“

„Páni,“ užasla Fran. „To tě rodiče vůbec nenechávali mluvit?“

„Náš druh považuje vydávání silných zvuků za nezdvořilé. Stejně jako váš druh považuje za nezdvořilé vydávat silné pachy.“

„Jiný kraj, jiný mrav, řekla bych.“

„Ano,“ přisvědčil Wally. „Pak jsem se doslechl, že lidé mohou mluvit, kdy se jim zlíbí – tedy, když říkám ‚doslechl‘, myslím tím, že mi to bylo sděleno zarytým mlčením – takže jsem se rozhodl zjistit, jestli byste se mě neujali.“

„Jestli pracuješ pro Společnost, s.r.o., tak jsi to nejspíš vzal za správný konec.“

„Přesně tak,“ pokračoval Wally, aniž by tu ironii postřehl. „A potěšilo mne, že něco tak triviálního jako optimalizace primitivních motorů skýtá tak štědré finanční ohodnocení. Ale když jsem zjistil, že váš druh má i lidi, kteří jsou placeni za to, že mluví…“

„… rozhodl ses být hercem.“

„Je to můj sen. V Průvodci hereckou kariérou od Lena Schwindela se píše, že mít sen je první krok.“

„A co je druhý?“ zeptala se Fran.

„Poslat Lenu Schwindelovi peníze a získat kompletní sadu výukových videí. Mně ta moje ještě nepřišla. Centrum péče o zákazníka mě neustále ujišťuje, že už jsou na cestě.“

„Hm,“ řekla Fran.

„Třetím krokem je získávat zkušenosti. Takže na tom teď pracuji. Až získám dostatek zkušeností, postoupím na vyšší úroveň a můžu se profilovat ve dvou specializacích jako herec-mechanik.“

„To řekl Len Schwindel?“

„Ne, to poslední jsem se dočetl v jiné kariérní příručce.“

„Ehm, Wally, Průvodce hrou Dračí doupě není kariérní příručka.“

„Fakt? Je tak napsaný.“

„Když myslíš,“ pokrčila Fran zaskočeně rameny.

„Tak to je můj sen,“ řekl Wally. „Jaký je tvůj?“

Fran sama dobře nevěděla, jak odpovědět. Na to, o čem sní, se jí ještě nikdy nikdo nezeptal.

„A proč si myslíš, že nějaký mám?“

„No,“ řekl Wally, „posledně jsem od tebe slyšel, že sny jsou pro ztroskotance. A vzhledem k souvislostem – jestli si vzpomínáš, tvoje loď byla rozprášena napříč meteorickým rojem a zbytek posádky tě opustil – tak vzhledem k tomu jsem předpokládal, že mluvíš o sobě.“

Kdyby to řekl kdokoli jiný, pomyslela by si Fran, že ji ponižuje. Ale Wally jí vždycky připadal naprosto upřímný. Samozřejmě že byl mimozemšťan, což znamenalo, že mu Fran nikdy nemohla úplně porozumět, ale sama si nebyla jistá, jestli kdy dokáže úplně porozumět komukoli. Zasloužil si, aby nad tím přinejmenším přimhouřila oko.

„Není to vlastně sen,“ řekla. „Ne úplně. Prostě jsem chtěla dělat něco, co má smysl, víš? Trubky smysl mají. Mění lidem život k lepšímu. Tak jsem začala jezdit s trucky Společnosti, s.r.o.“

„To je velmi ušlechtilé,“ pokýval Wally hlavou. „Přijde ti to sebeaktualizující?“

„He? Co to znamená?“

„To je lidský výraz. Myslel jsem, že ho budeš znát.“

„Myslím, že my dva jsme se učili slovíčka jinde.“

„Říkáš, že si přeješ pomáhat ostatním,“ řekl Wally. „Naplňuje to všechny tvoje touhy po sebevyjádření?“

„Já nemám touhu po sebevyjádření.“

„Ále, tu má přece každý,“ namítl Wally. „Když doručíš náklad trubek, máš ze sebe dobrý pocit? Hrdost na svou práci? Máš pocit, že se ti povedlo dokázat něco, pro co tě vesmír stvořil?“

„Jo,“ souhlasila Fran. „Přesně takhle se cítím. Na devatenáct sekund. Pak mi to zaúčtují a řeknou mi, že jsem pořád v dluzích, protože při většině cest skončím jako hromada šrotu.“

„Chápu,“ řekl Wally. „Proto se považuješ za ztroskotance.“

„Jo.“

„A proto jsou sny pro ztroskotance. Protože sny ti definují, co znamená uspět. Když se ti to podaří, ze snu se stane realita, a už ho nepotřebuješ.“

„Já… nikdy mě nenapadlo přemýšlet nad tím tahle.“

„To znamená, že vozit trubky není tvůj sen,“ shrnul to Wally.

„Že není.“

„Tvůj sen je vydělat si doručováním trubek na živobytí. To je to, co ses rozhodla považovat ve svém životě za úspěch.“

Fran na něj tiše zírala. Právě dostala životní lekci od mluvící chobotnice.

14. kapitola

O každé subkultuře se nejvíc dozvíte, když si poslechnete její hudbu. Například teenageři vyhledávají úzkostné songy o bolestných rozchodech, neopětované lásce a neuchopitelné vášni. Kancelářské krysy poslouchají písně o pití piva. Vyvrženci společnosti poslouchají písně plné textů, kterým nikdo jiný nerozumí. (Ty písně jsou ve skutečnosti o neopětované lásce a rodičích, kteří to přehánějí s pivem.) Truckeři poslouchají písně o kamarádství a samotě.

Truckerská hudba žije v pustých mezihvězdných dálkách. Rádio automaticky prohledává frekvence. Tu zachytí útržky nepříliš osvíceného rozhovoru z nějaké talk show. Jinde zase reklamu na lék proti chrápání. Onde zase naříkavé pípání zapomenuté vesmírné sondy. A pak se z hlubin monotónního vesmírného šumu vynoří plechový hlas:

Už jsem ujel sto světelnejch let,

přede mnou je ještě dalších pět.

Doma už mě nikdo nepozná.

Truck je totiž stejně

má láska jediná.

Fran zesílila rádio a přidala se k refrénu:

Tak nemusím doma skákat do bazénu.

A nemusím čumět na žádnej seriál.

Jen štěstí na tý cestě, po který se ženu,

jen jet trochu rychlejc

a dojet trochu dál.

Fran měla radost, že našla dobrou stanici, a podívala se do atlasu. Nikde kolem nebyla žádná výspa civilizace. Signál musel přicházet z nějakého vzdáleného planetárního systému.

„To byl Zeke a Hmyzáci,“ řekl DJ. „Posloucháte 1590 AM. Další song je na cestě, ale ještě předtím…“

„Moje žena mi řekla, že chrápu. Nevěřil jsem jí, dokud mi nestrčila před nos mikrorekordér. Znělo to hrozně! Naštěstí jsme objevili –“

Fran rádio vypnula. Tyhle reklamní střípky manželského štěstí na ni byly příliš.

Zkontrolovala si nehty na nohou. Lak už uschnul. Nazula si boty a vyzkoušela, jestli skafandr těsní.

Otevřela taštičku s líčidly a vrátila do ní lahvičku s lakem na nehty. Šeptající Švestka. Byla skoro prázdná. Zítra už možná načne Třeštivou Třešeň.

Nic dalšího na práci neměla, takže na vysílačce naladila kanál devatenáct a zmáčkla tlačítko na mluvítku.

„Kanál jedna devět. Tady Světluška. Slyší mě někdo? Mluvte!“

V odpověď se ozvalo elektrické zapraskání následované čímsi, co znělo jako exploze. Následovaná zaklením.

Pak se ozval známý hlas, tedy vyděšenější, než jak ho znala normálně, a řekl: „Tady Zlatovláska. Teď mám zrovna trochu napilno.“

„Zlatovlásko, máš tam zase meteory, co?“

„Negativní, Světluško. Tohle jsou piráti –“ Ozvalo se ječení, které, jak Fran doufala, vycházelo z kroutících se trubek a ne z lidských plic. „Přepínám.“

Na kanále se rozhostilo ticho.

Piráti? Na D135? O ničem takovém Fran ještě neslyšela. A to D135 znala jako své boty, když uvážíme, že Společnost, s.r.o., ji ještě nikdy nikam jinam neposlala.

„Zlatovlásko, nepotřebuješ pomoct?“

„Na to je asi trochu pozdě, nemyslíš, drahá? Pokud teda nejsi blíž, než si myslím.“

Fran se podívala čelním sklem dopředu v naději, že uvidí –

Vlastně ne. Ve skutečnosti se nedívala s nadějí, že uvidí, jak piráti cupují Zlatovlásčin truck na kusy.

Piráti si na chleba vydělávali stejně jako truckeři – tím, že doručovali trubky. Rozdíl byl v tom, že piráti náklad nenabírali ve skladišti. Místo toho rozstříleli vesmírné trucky napadrť a vybrali z trosek, co stálo za záchranu.

Fran před sebou žádné známky boje neviděla.

„Přes sklo nevidím nic než blikavky,“ řekla přes vysílačku. „Myslím, že jsem ještě dvě nebo tři hodiny za tebou.“

„Arrrr! Tak to si na tě počkáme! Johoho! … Přepínám.“

To neznělo jako Zlatovláska.

„Zlatovlásko? Řekni něco!“

„Skáču do únikového modulu, drahá. Zlatovláska přepíná a končí.“

„Potvrzuji, Zlatovlásko. Zlom vaz.“

Fran chvíli zůstala jako opařená. Pak přepnula na policejní kanál.

„Brejk, brejk. Tady Světluška. Slyšíte mě, poldové? Poslouchám!“

„Slyším a rozumím, Světluško. Přepínám.“

„Zlatovláska potřebuje posbírat kaštany na D135… Asi tři hodiny cesty od dálniční kavárny s obřím plastovým triceratopsem.“ Díkybohu za to, že takové památky existují.

„Potvrzuji. Polohu určíme. Ještě něco?“

„Jo. Asi byste mohli něco udělat s těma pirátama, kluci.“

Následovalo ticho. Pak zapraskání. „Tomu poslednímu jsem nerozuměl, Světluško. Opakujte.“

„Piráti. Na D135. Přepínám.“

„Máte očitý důkaz o těchto domnělých pirátech? Přepínám.“

„Kdybych ho měla, mluvila bych teď s vámi?“

„Chápu to tak, že ho nemáte. Přepínám.“

„Tak to jste pochopil dobře. Světluška konec.“

„Rozumím. Hlídka konec.“

Fran si nalila šálek horké kávy, chodila s ním po kabině sem a tam a čekala, až vychladne. Neměla být na ty poldy tak příkrá. Nebyla to jejich chyba, že se piráti rozhodli zaútočit na D135.

Nebohá Zlatovláska. Obyčejně stavěla silné trucky. Piráti ji určitě přepadli ze zálohy.

Fran přistoupila k letovému počítači a zobrazila si dokumentaci o konvoji. Potvrdila si, že na Zlatovlásčině lodi bylo hodně děl, ale zase ne příliš. Tolik by přece mělo úplně stačit. Jestli piráti donutili prchnout do únikové kapsle ji, pak Franina loď nemá šanci.

Do Franina podvědomí se vloudil zvuk podobný jemnému rytmickému pleskání rozbředlého banánu o víko popelnice.

„Pojď dál, Wally!“

Na cestě byli už přes týden a Wally pořád ještě nepochytil žádný z jejích signálů, že ho v pilotní kabině nechce. Ale zato se naučil klepat. Tak trochu. Bez kloubů na prstech se klepe těžko.

Dveře se otevřely a Wally se připlazil dovnitř, zanechávaje za sebou lesklou slizkou stopu.

„Dobré odpoledne, Francesko. Objevil jsem na středních vlnách jednu stanici, která by tě mohla zajímat. Můžu ji naladit?“

„Teď zrovna ne, Wally. Něco se stalo.“

Wally naklonil hlavu na stranu jako pejsek, který se snaží pochopit, o co páníčkovi jde.

„Neděje se snad pořád něco?“ zeptal se Wally. „Myslím, že proto vynalezli dějepis – aby si o tom všem udrželi přehled.“

„Hm, ono se něco stalo zrovna teď,“ vysvětlovala Fran. „Na Zlatovlásku zaútočili piráti.“

„Á,“ pochopil Wally. „Piráti. Vesmírní vandalové. Hvězdní hulváti. Rabiáti rudého posuvu.“

„Ano,“ přisvědčila Fran. „Přesně ti. A řekli, že si na nás počkají.“

„A ty věříš tomu, že takoví jako oni drží slovo?“

„No, asi jo,“ povzdechla si  Fran. „Tak trochu se mi povedlo jim říct, že jsme na cestě.“

Fran se na to přivítání vůbec netěšila. Jak moc by musela zpomalit, aby měla jistotu, že tam poldové dorazí jako první?

„Francesko, jestli víš, kde ti piráti čekají, tak bys možná mohla zařídit, abychom byli jinde.“

„To asi nepůjde. Číhají přímo uprostřed dálnice.“

„Ale když máš jistotu, že jsou na dálnici, tak jediné, co musíš udělat, je být kdekoli jinde než na dálnici a vyhneš se jim.“

„Takhle truckeřina nefunguje.“

„Proč ne?“

„Protože… prostě ne.“

„Á, chápu. Další z těch lidských zvyků jako dveře nebo oblékání, jimž má náš druh potíže porozumět.“

„Ano,“ řekla Fran. „Přesně tak.“

Dobrá odpověď to ale nebyla. Proč to prostě neobjedou? Proč Společnost, s.r.o., od truckerů vyžaduje, aby se drželi dálnic a létali přímo skrz veškeré nebezpečí?

Objet to by nebylo snadné. Její loď nebyla k objíždění navržená. Ale proč ne?

„Určitě je to otázka úspory paliva,“ uvažovala Fran nahlas. „Vychýlit se z letové dráhy by nebylo moc efektivní.“

„Stejně tak není moc efektivní nechat si motory rozbombardovat od meteorů a od pirátů,“ poznamenal Wally.

„Možná jde o bezpečnost,“ řekla Fran.

„Myslíš tím, že D135 je teď pro nás nejbezpečnější místo?“

„No, když to řekneš takhle…“

Fran zírala dopředu do inkoustové černi. Jak dlouho vlastně hlídce potrvá, než dorazí?

Co když tam piráti nečekají? Co když naložili Zlatovlásčiny trubky a pak se vydali do protisměru hledat Fran?

„Wally? Myslíš, že bys dokázal trošku poladit motory, abychom mohli na pár hodin sjet z dálnice?“

„Ano,“ řekl Wally. „Takové úpravy jsou triviální. Omlouvám se, že jsem to neřekl dřív. Myslel jsem, že je to samo sebou.“

„No, nikdo nemůže vědět všechno,“ řekla Fran a hleděla na dálnici před sebou. „Myslíš, že bys to dokázal udělat rychle? Ten maličký záblesk tamhle vypadal jako od hyperpohonu.“

15. kapitola

Řekněte komukoli spojenému s Divizí transportu materiálu Společnosti, s.r.o., slova „vesmírná loď“ a on si okamžitě představí krabicoidní, energeticky úsporný, lehce vyzbrojený vesmírný truck vyrobený z odpadních trubek. Ale v Galaxii jsou samozřejmě i jiná plavidla, která nemají s potrubím nic společného.

Dálniční patrola má nejraději rychlé šípovité stíhačky s pancířem tak tlustým, že by při čelním střetu rozlomily i asteroid. Cassiopeia Cruise Lines provozuje majestátně těžkopádné kolosy s tisíci a tisíci kulatých okének. Meziplanetární poslové cestují v černých limuzínách vybavených technologií stealth a propracovanou elektromagnetickou signaturou, které laičtí pozorovatelé pravidelně zaměňují za temnou hmotu. (Tento typ lodí si oblíbili i špióni, zloději šperků a pašeráci pizzy.) Žádná z těchto lodí není postavená z trubek.

Nedá se ani říct, že by se nějaký typ lodí dal univerzálně spojit s vesmírnými piráty. Ti mají zaprvé sklony k nonkonformnosti a zadruhé často získávají lodě tím, že někoho jiného donutí, aby si vystoupil. Takže jediný způsob, jak s jistotou identifikovat pirátskou loď, je dostat se dost blízko, abyste zahlédli logo s lebkou, zkříženými hnáty a maličkým písmenem ®. Tou dobou už by se piráti ale jistě stihli představit varovným výstřelem a žádostí o bezpodmínečnou kapitulaci.

Proto si Fran s bezpečnou identifikací hlavu nelámala. Když zahlédla cosi, co vypadalo jako loď, která skočila hyperprostorem rovnou doprostřed její letové dráhy, tušila, že to budou nejspíš ti piráti, co přepadli Zlatovlásku. Doufala, že tak blízko, aby si tím byla jistá, se nedostane.

Wally opustil pilotní kabinu bez viditelného spěchu. Ale na druhou stranu, jakou rychlost dokáže spěchající Wally vůbec vyvinout? Kdyby se snažil spěchat moc, třeba by se mu zauzlovala chapadla.

Fran potlačila nutkání nabídnout mu pomoc. Jistě, sama byla mechanička – všichni truckeři jsou tak trochu mechanici – ale už viděla z Wallyho práce dost na to, aby si uvědomila, že on je umělec. Malíře pokojů taky nepošlete za Michelangelem, aby mu pomohl došudlat Sixtinskou kapli.

Na druhou stranu, kdyby měl Michelangelo kapli vymalovat za patnáct minut, jinak piráti udělají do stropu díru, kterou přijdou na návštěvu…

Fran zapnula interkom. „Hlášení všem cestujícím.“ Kromě ní a Wallyho na lodi žádní jiní pasažéři nebyli, ale formality jsou důležité. „Hm, Wally, doufám, že si uvědomuješ, že docela spěcháme. Francesca konec.“

Pirátská loď se pořád ještě jevila jako vzdálená tečka, ale vypadalo to, jako by ubíhala doprava, jako by je chtěla obletět a zaútočit z boku.

Ačkoli, když se Fran podívala pořádně, zjistila, že doprava ubíhají i hvězdy. Fran si uvědomila, že to znamená, že její truck zatáčí. Wally dokázal deaktivovat systém redukce úhlové odchylky.

Začalo blikat oranžové světlo a počítačový hlas se rozhodl, že ke vzniklé situaci poskytne svůj názor:

„Pozor: Odchylka od trasy 5,2 stupňů. Pozor: Odchylka od trasy 6,5 stupňů. Pozor: Odchylka od trasy 7,8 stupňů. Pozor: Odchylka –“

„Fajn!“ Fran praštila do tlačítka a počítač sklapl, i když dál nervózně blikal malou oranžovou diodkou.

Na displeji letového počítače začaly vyskakovat zprávy:

Varování 517: Úhel vybočení překračuje mez přijatelnosti.

Varování 632: Detekována odchylka od letové trasy.

Varování 1032: Zvuková výstraha k odchylce z trasy byla vypnuta.

Zpráva 1706: Zahajuji nouzové vypnutí motorů. Příčina: Detekována odchylka z trasy.

Systémová chyba 32: Není možné zahájit automatické vypnutí motorů.

Pak se rozsvítila oranžová kontrolka motoru.

A bylo to. Teď už najisto opouštěli dálnici. Fran ucítila jemné mravenčení v hrudi. Ještě nikdy předtím z dálnice nesjela. Bylo to děsivé a ona si nebyla jistá, jestli je to děsivé tím dobrým, nebo špatným způsobem, protože piráti byly rozhodně děsiví tím špatným. Teď jenom musí Wallyho úprav naplno využít a zmizet odtud.

Fran se znovu chopila interkomu: „Skvělá práce, Wally! Teď se drž. Nahodím přídavné motory.“

Cvakla vypínačem a loď se rozklepala řevem přídavných motorů – dvakrát tak silných jako ty normální, ale s tisícinásobnou spotřebou energie. Zářící zelené baterie typu E potemněly, jak z nich plazmové potrubí sálo energii a chrlilo ji k tryskám.

Podlaha pilotní kabiny zabzučela, to jak se generátor umělé gravitace Norm-o-Grav snažil náhlé zrychlení vykompenzovat.

Fran se zeširoka usmála: Teď ať si ji někdo zkusí chytit!

Jak už bylo zmíněno, každý modul trucku Společnosti, s.r.o., se poté, co truck dojede na místo určení, stane součástí konstrukčního projektu kanalizace. Jedna z věcí, které nemají v kanalizaci uplatnění, jsou výkonné dalekohledy. A proto se Fran mohla po pirátech jenom koukat z okna, zatímco oni ji mohli pozorovat multispektrálním širokoúhlým dalekohledem, který získali v majetkovém sporu s Agenturou pro výzkum vesmíru.

(Majetkový spor proběhl asi takhle: „Hej! My jsme vládní průzkumná loď! Nemůžete –“ Prásk!)

Jestliže Fran viděla piráty, pak i oni viděli ji, takže ji nepřekvapilo, když ta vzdálená stříbrná tečka změnila kurs a začala ji pronásledovat. Fran si nebyla jistá, co s tím má dělat. Nikdy se ještě nepokusila nebezpečí objet, takže vůbec netušila, co dělat, když se jí nebezpečí pokusí odříznout cestu.

„Brejk, brejk. Tady Světluška. Posloucháte, poldové? No tak!“

„Slyším, Světluško. Tady je hlídka V-17. Přepínám.“

„V-17, hlaste polohu.“

„Arrr! Ty jsou teď eště pěkně daleko, holubičko. Teď hezky vypni motory a naval tu kocábku. Přepínám.“

„Tady je hlídka V-17. Prosíme, omezte svou komunikaci v tomto pásmu na hlášení o nehodách a volání o pomoc. Pohrůžky a násilné vymáhání provozujte na některém z kanálů občanského pásma určených k obecnému použití. Přepínám.“

„U sta ploutví! To ti nedocvaklo, že jsme piráti? My na pravidla kašlem! … Přepínám.“

„Tady je hlídka V-17. Všechna plavidla v této jurisdikci jsou povinna řídit se Všeobecnou komunikační vyhláškou bez ohledu na svůj právní status. Prosíme, abyste uposlechli. Přepínám.“

Pirát si odevzdaně povzdechl. „Z těch vašich vyhlášek by jeden hodil šavli. Rozumím, V-17. Světluško, pojďme vyjednávat na kanál deset. Rozumíš?“

Fran rukavicemi zaškrábala o drátěnou hlavu mikrofonu. „Promiňte. Moc to šumí. Nerozuměla jsem. Asi jsou to ruchy od nějakého pulsaru.“

Zapnula interkom. „Wally, jestli tuhle loď dokážeš ještě aspoň trochu zrychlit, bylo by načase.“

Světla v pilotní kabině potemněla. Jekot motorů přešel do sopránu. Světla v pilotní kabině zablikala a zhasla. Fran zmáčkla vysílačku, ale byla hluchá.

Při vypnutých světlech nastala v kabině noc. Okna byla plná hvězd. Pirátskou loď měli za sebou. Už byla dost blízko, aby Fran dokázala rozeznat její tvar. Měla protáhlý špičatý čumák a dvě zavalitá nemotorná křidélka, která by působila až legračně, kdyby nebyla ověšená torpédy.

Jedno zrovna vypustili. Malý objekt ve tvaru párku se rychle zvětšoval a přibližoval a pak, zrovna když se znovu rozsvítila světla, prosvištělo torpédo kolem okna a pokračovalo dál do nekonečného vesmíru.

Rychle se natáhla po vysílačce a přeladila ji na… říkal ten pirát kanál deset?

„Jejky! Teda… U sta hromů! Furt je to nakalibrovaný na dálku. Hned to opravím, abysme je tím příštím trefili. Arrr! … Přepínám.“

„Ehm, tady Světluška.“

Fran chvíli funěla do vysílačky. Musela si přiznat, že to nezní moc žensky a vznešeně, ale nevěděla, co říct. Možná by nakonec nebylo tak zlé vzdát se, dokud ještě byla dost blízko D135, aby dálniční patrola dokázala najít její únikový modul.

Ozval se zvuk rozbředlého banánu rytmicky pleskajícího o víko popelnice.

„Ano, slyším tě, Wally, můžeš.“ Pak, když si uvědomila, že zapomněla pustit tlačítko vysílačky, dodala: „Hm, přepínám.“

„Arrr! S kým si to voláš? Žádná další loď tu široko daleko není. Přepínám.“

Do kabiny se vplazil Franin mechanik. Čepici UFON měl umatlanou od oleje a trochu nakřivo. Vypadal rozjařeně. Ve velkých kulatých černých očích mu tančily ohníčky. Slizké tváře se mu dmuly pýchou. Při šourání se radostně pohupoval.

„No, myslím, že motory už běží hezky!“ usmál se Wally. „Omlouvám se za dočasný výpadek elektřiny. Doufám, že to nevyřadilo žádné důležité systémy.“

„Wally, musíme běžet k únikovým modulům! Piráti po nás střílejí torpéda!“

Z vysílačky se ozval hlas zmateného piráta. „Piráti Wallymu. Piráti Wallymu. Ozvi se, Wally.“

Popletená Fran předala vysílačku mimozemšťanovi.

„Ano?“ řekl Wally. „Zdravíčko.“

„Arrr! Ahoj, Wally! Hlas polohu! Ukaž se!“

„Ukaž se?“

Fran mu vytrhla vysílačku z chapadla. „On si myslí, že jsi v jiné lodi!“

Stiskla tlačítko a nasadila hlas krásky v nesnázích: „Ó, Wally můj nejdražší! Tys mě přiletěl zachránit! Dej si pozor! Má torpéda. Přepínám.“

Fran se šibalsky usmála. „Teď dělej, že pilotuješ jinou loď.“

„Ale to není pravda.“

„Wally! Chci, abys to zahrál jako herec!“

„Jako herec! Jé! No jasně! To je vzrušující!“

Wally zmáčkl tlačítko a řekl. „Ano, ahoj. To jsem já, Wally. A jsem v jiné lodi.“

„Arrrr! Jdeš pozdě, Wally. Mám tu tvoji ochechuli na mušce. Řekni jí, ať se vzdá. Přepínám.“

Wally se podíval na Fran.

„Řekni, že tě má na ocase,“ napadlo ji. „Řekni mu, že on je ten, kdo se má vzdát.“

Wally přikývl.

„To ty se vzdej,“ řekl Wally do vysílačky, „neboť já, Wally, ti stojím na ocase.“

Pustil tlačítko. „Ale to je přece směšné. Nejdřív mu řeknu, že jsem v jiné lodi, a pak tvrdím, že mu ve skutečnosti stojím na ocase. Co když jeho rasa ani žádné ocasy nemá?“

„Arrrr! Jestli tě mám na ocase, tak proč tě nevidím?“

„Řekni mu, že jsi maskovaný!“ řekla Fran.

Wally zmáčkl vysílačku a řekl. „To protože mám masku.“

„To nedává absolutně žádný smysl,“ obrátil se k Fran. „Kdybys měla někoho řekněme na noze, určitě bys ho viděla, i kdyby měl masku. Počkat. Už mi to došlo.“

Zmáčkl vysílačku a dodal: „Masku neviditelnosti.“

Zadní kanóny pirátské lodi vychrlily do prázdného vesmíru salvy fialového plazmatu.

„Arrr! Za protézu se teda tahat nenechám! Nikoho na ocase nemám. Tvoje loď je mimo dosah mejch senzorů. Světlušce už nepomůžeš. Skončil jsem s tebou, Wally.“

No, za pokus to stálo.

„Piráti Světlušce. Konec srandy. Jestli do pěti sekund nevypneš motory, zahájíme palbu. Čtyři. Tři. Dva. Jedna. … Řek jsem jedna! … Arrrr. Ať je po tvým, Světluško! Přepínám a končím.“

Z pirátské lodi vyletělo torpédo a zamířilo k Franině trucku.

„Teď je ta správná chvíle chopit se kniplu a vyzkoušet, jak jsem upravil manévrovatelnost,“ navrhl Wally.

Fran se dotkla kniplu. Truck provedl výkrut.

„Uíííííí!“ zaječela Fran.

Uíííííí! Zaječel Norm-o-Grav, jehož snaha o zachování iluze gravitace tvrdě narážela na realitu momentu hybnosti.

Wally se zaskočit nenechal. Třemi chapadly chytil sedadlo druhého pilota, a než Fran loď srovnala, už seděl a zapínal si pásy.

Fran jemňounce šťouchla do kniplu.

Truck sebou mrštil na stranu.

„Ovládání je trochu citlivé, Wally.“

„Omlouvám se. Příště se příště se vynasnažím udělat to lépe.“

Fran koukla do zpětného zrcátka. „A jejda. Dvě torpéda! Drž se!“

Truck zatočil. Norm-o-Grav zasténal. Fran strhla knipl na opačnou stranu a omylem předvedla u kosmických lodí málo vídanou otočku smykem. Teď jí torpéda mířila přímo na čumák!

Z děl vyšlehly výstřely a torpéda se vypařila. Wally v poklidu sundal chapadlo ze spouště.

„Dobrý nápad,“ řekl.

Nápad? Na vymýšlení nápadů nebyl čas! Fran mířila přímo k ošklivému nosu pirátské lodi. Už rozeznala i lebku a zkřížené hnáty. A poznala taky nebetyčnou hrůzu, která jí měnila vnitřnosti v sulc.

Wally ťukl do spouště. Z děl vystřelily laserové výboje, ale pirátská loď se obalila silovým polem, které ji ochránilo před poškozením.

Fran zavrtěla kniplem. Její truck narazil do štítu pirátské lodi, odskočil a odkoulel se pryč.

Na okamžik nepřátelskou loď vůbec neviděla – a byl to děsivý okamžik, protože věděla, že někde být musí, a to hodně blízko. Pak ji uviděla ve zpětném zrcátku. Ne celou loď. Byla tak blízko, že z ní viděla jen lebku a zkřížené hnáty. A malé ®. A pod tím výjevem, vytištěné na zrcátku, stálo varování Objekty v zrcátku jsou blíže, než se zdají.

Fran trhla kniplem a ostře lodí otočila. Norm-o-Grav tiše zakňučel a vzdal se.

Cha! Teď byla přímo na ocase pirátské lodi!

„Dej jim co proto, Wally!“

„Co proč jim mám dát?“

„Střílej!“

„Aha. Jistě.“

Důlní vrtačky se roztočily a zasypaly štít pirátské lodi laserovými blesky, ale bez účinku.

Hned nad motory pirátské lodi se otevřela střílna, z ní vyjelo obří dělo a zamířilo přímo Fran do obličeje. Fran si vzpomněla na salvu plazmatu, kterou viděla, když si piráti mysleli, že možná mají na ocase Wallyho. Pleskla do tlačítka pro spuštění štítů, ale nic se nestalo.

„Možná jsem se o tom měl zmínit dřív,“ podíval se na ni Wally, „Ale musel jsem odpojit štíty, abych dosáhl maximálního výkonu motorů. Doufám, že jsem tím nezpůsobil nějakou nepříjemnost.“

Fran zatlačila na knipl a loď se pod ní propadla. Pásy se jí zařízly do ramenou. Do mozku se jí nahrnula krev. Kabinu osvítilo spalující světlo z kanonády, která jim spustila přímo nad hlavami.

Pak se ve zpětném zrcátku ukázal kýl pirátské lodi a Fran uháněla pryč.

„To bylo těsné,“ oddechla si.

Příště si musí dát větší pozor. S odvařeným Norm-o-Gravem by mohla při ostřejší otočce ztratit vědomí.

Na druhou stranu získala díky tomu manévru aspoň nějaký náskok. Pirátské lodi pár vteřin trvalo, než nabrala jejich kurs. Jak Fran ujížděla pryč, zmenšila se nepřátelská loď do maličkého světelného bodu. Pak jí na křídlech ožily dvě jiskřičky a zamířily k Franině ocasu.

„Další torpéda,“ řekla.

„Přijde mi zvláštní,“ zamyslel se Wally, „že váš druh používá při letech vesmírem námořní terminologii. Třeba tahle torpéda. Mají raketový pohon, a ne lodní šrouby. Tak proč jim neříkáte rakety?

„Áááá! Sestřel je, sestřel je!“

Wally vystřelil ze zadního děla. Zasáhl jedno. Druhé torpédo trefilo modul s bateriemi a vybuchlo.

Všechna světla zhasla. Knipl na okamžik přestal reagovat.

Pak světla zablikala a zase se rozsvítila. Truck pořád fungoval, ale jekot motorů ztrácel na síle a naznačoval, že pohonné jednotky mají to nejlepší za sebou.

Pirátská loď se ve zpětném zrcátku stále zvětšovala. Plazmová děla spustila palbu a rozzářila vesmírnou noc.

„A pak samozřejmě ten koncept vesmírné ‚lodi‘,“ pokračoval Wally. „Lodě a trucky cestují jen ve dvou rozměrech. Přiléhavější analogií by byla ‚vesmírná ponorka‘ nebo ‚vesmírné letadlo‘.“

„Fajn,“ zastavila ho Fran. „Jestli to přežijem, zamyslím se nad tím. Nemohl bys ještě něco udělat s těmi motory? Piráti nás dohánějí.“

Po dalším zášlehu děla se vypařil jeden z motorů. Vesmírný truck se rozhoupal, Fran se pevně chytila kniplu a modlila se, aby dokázala udržet loď ovladatelnou, i přestože se jí vibracemi z výbuchů rozklepaly zuby.

„Ale ne, teď budu muset všechno překalibrovat,“ povzdechl si Wally. „Tolik k vylepšené manévrovatelnosti.“

„A co vylepšená rychlost?“ zeptala se Fran.

Wally ťapl na pár tlačítek palubního počítače. „Všechno se přehřívá a vodiče plazmatu se začínají tavit. Promiň, měl jsem zmínit dřív, že se to stane.“

„Ááá!“ zaječela Fran, když jim další salva z děl rozmetala zadní dělo.

„Proč se na chvíli neschováme v tamté mlhovině?“ navrhl Wally. „Motory jinak nebudou mít šanci vychladnout.“

Fran se podívala, kam Wally ukazoval. Mlhovina byla blízko. Byla ale dost blízko na to, aby k ní doplula, ještě než bude její loď rozstřílená na cimprcampr?

Lehounce posunula kniplem na stranu a pohupující se truck začal pomalu zatáčet.

Díky tomu se Fran trochu vzdálila pirátům, i když nechápala, jak je to možné. Uplynulo pár tichých okamžiků. Fran se modlila, aby do mlhoviny doletěla. Pirátská loď… nevystřelila.

Když Fran vplouvala mezi jemňounké jiskřící pramínky mlhoviny, odbočila pirátská loď pryč. Pak se výhled z lodi zastřel hvězdným prachem. Proletěli oblakem a byli uvnitř.

Fran pak ještě jednou poupravila kurs pro případ, že by piráti chtěli extrapolovat její polohu z vektoru, pod kterým do mlhoviny vletěla. Ale něco na chování pirátské lodi naznačovalo, že už ji sem nepoletí hledat.

Ne, piráti se téhle mlhovině chtěli úplně vyhnout. Když Fran vypínala motory, lámala si hlavu, proč.

16. kapitola

I když v prašných mlhovinách bývá signál rádia dost mizerný, dá se truckerská muzika naladit i v těch nejzpropadenějších koutech vesmíru. Fran našla další stanici, kde zněl hit od Zekeho a Hmyzáků:

Dobrodružný výpravy, na ty nemám čas.

A válčení hvězdný já neuvidím zas.

Lidem, co mě sháněj, řekni za mě sorry,

až na konec galaxie vezu trubek hory.

Fran si pobrukovala, zatímco se vrtala v Norm-o-Gravu. Měl dvě vypálené pojistky, ale napadlo ji, že by je mohla přemostit startovacími kabely. Obnovení umělé gravitace mělo nejvyšší prioritu – po kabině se jí v malých kuličkách vznášelo kafe, a když se je snažila pochytat, připadala si jako zlatá rybka při krmení.

Protože jsou všechny vesmírné trucky Společnosti, s.r.o., modulární, měla Franina kabina svůj vlastní zdroj energie nezávislý na bateriích lodi. To bylo dobré, protože moduly baterií – ty, které nezničila střelba z pirátských děl – se doslova roztavily obrovskými kvanty energie, kterou musely vydat. Wallyho úpravy motorů byly na energetické zdroje příliš, ale Fran si nestěžovala. To, co udělal, stačilo na to, aby je oba vytáhl z potíží.

Tak. Tohle by mělo fungovat.

Fran cvakla jističem, startovací kabely zajiskřily a všechno v pilotní kabině popadalo na podlahu.

Cha! Povedlo se! A to si představte, že některé ženy stráví velkou část života bojem s gravitaci.

Fran se zvedla z paluby a šla pro mop, aby vytřela kafe.

Zrovna když vytírala, přišel Wally. Měl čepici popálenou od plazmatu a z kšiltu se mu kouřilo.

„Wally, jsi v pořádku?“

„To je dobré. To jen trochu vystříklo plazmové potrubí.“

„Jejda. A co motory?“

Wally potřásl hlavou. „Jestli přepneš na hyperpohon, vybuchne nám záď.“

„Jejda,“ zopakovala Fran. „Tak já to teda dělat nebudu.“

„Každopádně,“ pokračoval Wally, „by nás motory měly být schopné dopravit k nejbližší obydlené planetě. A tam mohu opravy dokončit. Potřebuji pár náhradních dílů.“

„Norm-o-Gravu taky chybí pár pojistek,“ upozornila ho Fran. „Nedrcni do těchhle kabelů, jinak se gravitace vypne.“

Fran dovytírala a pak si sedla do pilotního křesla a připoutala se. Wally se usadil vedle ní.

„Víš,“ řekla Fran, „klidně si můžeš jít zpátky do své kajuty. Druhého pilota vlastně nepotřebuju.“

„Ale když tu budu sedět, budeš si mít s kým povídat.“

„Nepotřebuju si s nikým povídat.“

„Já ano.“

„Aha.“

„Můžu tu zůstat? Prosím?“

Strávil celý den u motorů a jediné, co za to chtěl, byla trocha společnosti. Fran ho přišlo líto. „Jo, Wally. Můžeš tu zůstat.“

Stiskla několik tlačítek. Pak povolila ruční brzdu a otočila klíčkem v zapalování. Motory bafly a zklidnily se do tichého monotónního syčení, jako když zapálíte letlampu. Loď začala proplouvat mlhovinou.

(Teď si možná někteří lidé – kteří v trucku nikdy neseděli – řeknou, že loď přece měla proplouvat mlhovinou celou tu dobu. Budou tvrdit, že vesmírné plavidlo, kterému odešly motory, v mlhovině samo nezastaví. Možná zapomněli, že všechny trucky, včetně těch vesmírných, mají dekompresní brzdu.)

Wally se zeptal: „To tě nikdy netíží samota?“

Fran pokrčila rameny. „Mám vysílačku.“

„A to ti taková společnost stačí? V galaxii, kde je trilion lidí, se spokojíš s tím, že si občas popovídáš přes vysílačku?“

„Jo.“

„Páni.“

Ale pravda to úplně nebyla. Její obvyklý stav mysli se těžko dal popsat slovem spokojená.

„Koukej,“ řekla, „není důležité mít spousty přátel a být oblíbený. Důležité je odvádět dobrou práci pro lidi. To vždycky říká můj táta.“

„A co tvůj otec dělá?“

„Je instalatér.“

„A tvá matka?“

„Máma utekla k cirkusu, když mi byly čtyři.“

Když to vyslovila nahlas, stáhl se jí žaludek. Proč mu to říkala? Nechtěla o své matce mluvit.

„Nebylo to pro tebe stresující?“ zeptal se Wally.

„Ano! Bylo to velmi stresující! Tak stresující, že o tom dodnes nechci mluvit!“

„Aha. A proto v pilotní kabině nikoho nechceš.“

„No, určitě tu nechci žádnýho cvokaře.“

„Jasně…“ odpověděl poněkud zmateně Wally. „Samozřejmě že nepotřebuješ. Ty kabely se ti podařilo propojit i bez cvočků. Ale možná by ti fakt prospěl někdo, s kým si můžeš popovídat.“

„Co se stalo, stalo se,“ odbyla ho Fran. Kolik takových přátelských rozhovorů už v životě absolvovala? S otcem. S výchovnými poradci ve škole. S dětskými psychology. „Jestli se dalo něco napravit, tak už to tihle všichni tou spoustou keců dávno umořili k smrti. Rozumíš?“

„Nedokážu si představit,“ přiznal se Wally, „jak by se něco dalo mluvením ‚umořit k smrti‘.“ 

Fran si povzdechla. „To znamená, že to téma je vyřízené. O svojí matce už mluvit nebudu.“

„A můžeme si aspoň povídat o tvém otci?“

„Proč?“

„No, jsem jenom zvědavý. Jestli si myslíš, že je instalatérství tak důležité, proč ses místo toho dala na přepravu?“

„Rozhodla jsem se, že instalatér ze mě nebude,“ řekla Fran, „protože instalatéři musejí furt s někým mluvit.“

„Aha,“ pochopil Wally. „Promiň, že jsem tě obtěžoval.“

Rozepnul si pásy a dal se na odchod.

„Ne, Wally. Promiň. Prosím zůstaň. Popovídáme si o něčem jiném, jo? Možná bys mi mohl povídat, jací jsou tvoji rodiče.“

„Ále, není moc o čem mluvit,“ mávl  Wally chapadlem, ale znovu se usadil do křesla. „Moje matka je prodavačka a můj otec si vydělává luxováním chapadel. Nejsem si jistý, jak to přeložit. Je to něco jako dentální hygiena, ale s chapadly.“

„Rozumím. Je to prestižní povolání?“

„Nepříliš.“

„Hm. A ty jsi říkal, že chceš být herec, protože…“

„Protože herci si vydělávají mluvením, ano. Á, mimochodem, díky, žes mi dala příležitost k prvnímu veřejnému vystoupení.“

„Cože?“

„Mohl jsem mluvit do vysílačky.“

„Jo, tohle,“ pochopila Fran. „To vlastně nebyl ‚brejk‘, Wally. To byl jenom pokus, aby si piráti mysleli, že jsme v přesile.“

„Chápu. A proč jsem měl podle tebe předstírat, že stojím pirátům na ocase?“

„No, to máš tak,“ zamyslela se Fran. „To máš tak. Truckeři – možná už sis všiml – truckeři používají jazyk zvláštním způsobem. Třeba když řeknu, že mám někoho na ocase, neznamená to, že mám skutečný ocas. Znamená to, že někdo je vzadu za truckem.“

„Ahá, ten výraz je metaforický!“

„… možná?“

„S nádechem nadsázky!“

„To už bych zase neřekla.“

„Už to chápu. A co znamená ‚hlaste polohu‘?“

„To znamená, že máš říct, v jaké poloze se nacházíš.“

„Jakože jestli sedím?“

„Ne, jde o určení místa. Když řeknu ‚hlaste polohu‘, máš mi říct, kde jsi.“

„Sedím na sedadle kopilota.“

„No budiž. Už tomu skoro rozumíš. Jo a když chceš říct, že něčemu rozumíš, řekneš ‚potvrzuji‘.“

„Ale proč?“

„Prostě je to tradice. Je to způsob, jak dát lidem vědět, že jsem trucker.“

„A to by nestačilo prostě říci ‚jsem trucker‘?“

„Asi jo. Ale nikdo by tomu nevěřil, když nebudu mluvit jako trucker.“

„Ale jezdíš přece s truckem. To tomu tvrzení určitě přidává na věrohodnosti.“

„Možná,“ připustila Fran. „Ale když mluvím jako trucker, tak zapadnu.“

„Proč chceš někam padat?“

„Zapadnout znamená začlenit se.“

„To musí být příjemné, patřit k živočišnému druhu, kde se můžeš začlenit tím, že mluvíš! Můžu si to zkusit?“

„Zkusit co?“

„Rád bych se začlenil tím, že budu mluvit jako trucker.“

„Hm, dobrá.“

„Moje poloha je v tomto křesle.“

„Fajn,“ řekla Fran.

„A poloha našeho ocasu je za námi.“

„Hm…“

„Popletl jsem to nějak?“

„Asi ne. Ale normálně říkáme spíš věci jako ‚nelep se mi na ocas‘ nebo ‚mám na ocase poldu‘.“

„A co třeba: ‚Mám na ocase kraba‘?“

„Hm, ne. To bychom neřekli.“

„A jak byste tedy popsali obřího korýše se spoustou noh a dvěma hypertrofovanými klepety?“

Fran se podívala do zpětného zrcátka. „Ááááá! Mezihvězdný krab!“

„Potvrzuji,“ přikývl Wally. „Máme na ocase mezihvězdného kraba.“

17. kapitola

Vědečtí filosofové dodnes debatují o vzniku života. Někteří věří, že život vznikl jen na jedné planetě a napříč vesmírem ho roznesly meteory. Někteří jsou přesvědčení, že život může vzniknout na kterékoli planetě, kde jsou pro to vhodné podmínky – jako voda v kapalném skupenství a hromada nevypraných ponožek. Někteří věří, že život je starší než planety a byl stvořen současně se samotným vesmírem. A někteří si myslí, že celý vesmír je živoucí organismus a Galaxie je cosi jako jeho slinivka nebo tak něco.

Co víme, je, že žijeme ve vesmíru, kde se může přihodit cokoli. A někdy se i přihodí. A to je nejlepší možné vysvětlení pro to, proč mezihvězdný prostor obývají gigantičtí tvorové.

Krab byl zhruba stejně velký jako Franin truck. Měl hrbolatý krunýř posetý ďolíčky a asi tucet chitinových nohou s těmi divnými pírky nebo chlupy nebo žábrami nebo co to je za odpornost, kvůli čemu vypadají hmyzí nohy tak děsivě. Ale bylo těžké štítit se cupitajících nohou, protože Fran měla oči jenom pro děsivě obrovská klepeta.

Každé z nich bylo velké jako autobus. Jejich špičky vypadaly stejně nabroušeně jako krab sám. A zoubkovaná ostří působila jako něco, čím chce matka příroda říct: „Tohle vám roztrhá loď na kusy.“

Fran dupla na plyn, ale nestalo se skoro nic.

„Wally,“ otočila se na mimozemšťana, „teď by byla dobrá chvíle vrátit se k motorům a přinutit je, aby udělaly něco, co nám zase pomůže zázračně uniknout.“

„Omlouvám se,“ řekl Wally, „ale teď už toho opravdu moc nezmůžu, dokud neseženeme pár bimodálních zónových ventilů.“

„He?“

„A průchodku se zpětným ventilem. Plazmové potrubí na pravoboku musí být udržováno v nízkotlakém režimu, dokud neseženeme průchodku se zpětným ventilem.“

„Chápu,“ přikývla Fran, zatímco ve zpětném zrcátku sledovala přibližujícího se kraba. „No a myslíš, že bys mohl nějak zaimprovizovat?“

„Zaimprovizovat?“

„No, však víš. Zadělat to lepicí páskou. Nebo žvýkačkou. Mám gumičku do vlasů. Nemohl bys s ní nahradit třeba tu průchodku se zpětným ventilem?“

„Přijde na to,“ zamyslel se Wally. „Vydrží tvoje gumička, když ji plazma zbaví všech elektronů? Nebo to oslabí její strukturální integritu?“

„Hm… chemik nejsem, ale… nejspíš to druhé, co jsi říkal.“

„Dobře,“ řekl Wally. „V tom případě se obávám, že zvýšit rychlost je mimo naše současné možnosti. Ale možná můžeme toho kraba od pronásledování odradit chytrou střelbou.“

Zadní dělo nám ustřelili piráti.“

„Á, ano. Na to jsem zapomněl. A co chytrou pilotáží?“

Cha. Chytrou pilotáží. Jediná chytrá věc, kterou Fran kdy udělala, bylo podepsat univerzální pangalaktický pojistný plán. Celá její truckerská kariéra byla jednou dlouhou řadou pojistných událostí.

Všechny Franiny instinkty křičely, že by se teď oba měli okamžitě rozběhnout k únikovým kapslím. Ale racionální část jejího mozku trvala na tom, že se instinkty mýlí. Byli mimo hlavní trasu. Nikdo až na bandu prohnaných pirátů nevěděl, kde jsou. Kdyby prchli v únikových modulech, nikdo by je nenašel. Nikdo by je nevyzvedl. V chladných hlubinách vesmíru by zemřeli.

Pokud se nedokáží dovolat pomoci přes vysílačku!

Chopila se vysílačky: “Haló, tady Světluška. Slyší mě někdo? Ozvěte se.”

Nikdo se neozval.

Zatímco mezihvězdný krab připlouval blíž a blíž, Fran projížděla kanály občanského pásma. Všude bylo ticho, až na dýchavičné kvílení radiačního pozadí mlhoviny.

Fran přepnula na střední vlny.

„Umíme na téhle frekvenci vysílat?“ zeptal se Wally.

„Ne,“ řekla Fran. „Ale jestli máme zemřít, může nám k tomu hrát dobrá hudba.“

Čert si řek, že bude trucker, začne vozit rudu,

prý naloží a doveze, nežli já tam budu.

Šlápl na to a rozjel se tak, že truck mu zrudl,

řek: „Teď je vidět, kdo má bourák a kdo tlačí rudl.“

V tu chvíli, kdy je mezihvězdný krab už už doháněl a z rádia zněl „Čertovskej trucker“, si Fran uvědomila, co je potřeba udělat. Nehodlala umřít. Byla trucker. A byla odhodlaná udělat vše, co bude potřeba, aby mohli jet dál.

Říká se, že Orion probod mečem srdce lví

a já s truckem pojedu, než se rozpadne vedví.

I když čerta nedoženu, všechno jsem do toho dal,

vzkažte fízlům, že jsem takhle bačkorama zaklepal:

Fran trhla kniplem a otočila truck stejně jako předtím proti pirátům. Kolem ní se rozvířila mlha a krab se ocitl přímo před mířidly. Fran začala pleskat do spouští jako hráč na bongo. Do krabova krunýře se zařízl fialový blesk.

Krab pozvedl klepeta, aby se před prudkým útokem chránil.

Jel jsem dál, dál, dál! Za čertovým ocasem.

Jel jsem dál, dál, dál! Naháněl ho tam a sem.

Jel jsem dál, dál, dál! Celej vesmír proletěl.

Když ho chytím, dám mu ránu, že odletí do pekel.

Mezihvězdný krab klepeta zase svěsil. Vypadal… podrážděně.

„A jéje!“ řekla Fran. „Wally, má tenhle truck zpátečku?“

Obří klepeto se rozevřelo a natáhlo, aby Fran odřízlo cestu.

Fran zkusila nahodit generátor štítů, ale protože byla bez baterií, samozřejmě se nic nestalo.

Zatáhla za knipl. Loď se vznesla nad kraba. Ten špičkou klepeta zachytil břicho lodi. Rozezněl se cinkot potrubí a kvílení trhajícího se titanu.

Najednou ucítili silný průvan následovaný kovovým cvakáním nouzových vzduchotěsných dveří.

„V šesti modulech došlo k dekompresi,“ četl Wally nahlas zprávu z letového počítače. „Strukturální integrita nebyla narušena.“

Fran otočila lodí tak, že se krab objevil ve zpětném zrcátku. „Snad mu ještě ujedem.“

Výhled jim zahalilo mračno hvězdného prachu. Kolem kabiny tančilo přízračné světlo. Nakonec se truck prudce vynořil z mlhoviny zpátky do volného vesmíru.

„To bylo těsné,“ oddechla si Fran. „Moc nechybělo.“

„Nejsem si tak jistý,“ řekl Wally. „Možná se raduješ předčasně.“

Z mlhoviny za nimi se vynořil nebeský korýš. Všechny jeho nohy zabíraly jako vesla párové osmy a s každým záběrem ukrajovaly Franin náskok.

Fran přeladila vysílačku na kanál 19: „Brejk jedna devět, brejk jedna devět. Tady Světluška. Hlásím dotěrnou megafaunu. Jsem v neznámé vzdálenosti od D135 poblíž mlhoviny neznámého jména…“

Bylo to beznadějné. I kdyby ji někdo slyšel, v životě ji nenajde.

„Ta mlhovina má barvu Flirtující Fuchsiové s oblaky Smyslně Smaragdové. Možná ji vidíte, jestli mě slyšíte.“

Do levého křídla se zakouslo klepeto a hvězdy se roztočily. Norm-o-Grav zasténal.

„K čertu! Tak jenom řekněte mýmu tátovi, že jsem skončila v klepetech. Světluška konec.“

Druhé klepeto se zakouslo do pravého křídla. Pilotní kabina se zatřásla.

Norm-o-Grav zaječel. Franiny startovací kabely vzplanuly.

Když se stěny pilotní kabiny prohnuly směrem ven, Wally se natáhl k Fran a sklopil jí hledí na helmě. Zapadlo na místo a helma zasyčela.

Pak se strop roztrhl dokořán a Fran s Wallym byli vymrštěni do vesmíru.

18. kapitola

Společnost, s.r.o., za bezpečnost svých zaměstnanců neručí.

Vždycky to tak ale nebývalo. Když bylo doručování modulárních potrubních systémů ještě v plenkách, měla každá kajuta lodi ve výbavě nouzové stázové kokony. Náhlý pokles tlaku v kabině měl za následek, že se kokony spustily ze stropu, obalily všechny členy posádky a tím je ochránily, dokud je někdo nevyloví z vesmírného vakua.

Problém je samozřejmě v tom, že náhlý pokles tlaku v kabině může být způsobený kdečím. Například když se omylem vypne ventilátor topení. Nebo když někdo z nedbalosti nedovře dveře v přechodové komoře. Nebo třeba když do čelního skla ťukne kamínek, což má oproti pozemskému trucku aspoň tu výhodu, že se sklo nevysype dovnitř na vás, ale ven.

Truckeři si začali stěžovat, že se kokony spouštějí i kvůli takovým nicotným bezpečnostním problémům, jako je anihilace přilehlého generátoru štítů, ještě než je pilotní kabina skutečně a definitivně odsouzena k záhubě. Vyžádali si vypínací tlačítko. Cifršpióni Společnosti, s.r.o., se dali do práce a spočítali, že za peníze ušetřené eliminací předčasné kokonace by mohla Společnost, s.r.o., nabídnout štědrý plán životního pojištění, a ještě by na tom vydělala. Takže se truckeři brzy dočkali vypínacího tlačítka.

Životní pojistky se ale samozřejmě nedočkali. Někdo podotknul, že nenabízet životní pojistku by bylo ještě levnější než ji nabízet. A někdo další poznamenal, že by stavba kabin byla mnohem levnější, kdyby v nich nouzový systém stázových kokonů vůbec nebyl. Proto nový bezpečnostní systém sestává pouze z tlačítka se dvěma polohami – „vypnuto“ a „trvale vypnuto“.

A proto se teď Fran kutálela ve vesmírném vakuu chráněná pouze skafandrem.

Zákon zachování hybnosti praví, že žena, která se kutálí od mezihvězdného kraba požírajícího její vesmírný truck, se bude kutálet a kutálet, až si nakonec nazvrací do helmy.

A potom se bude kutálet dál, takže by se kroku se zvracením měla vyhnout, bude-li to možné. To nejlepší, co ji napadlo, bylo zavřít oči a vzít si prášek proti nevolnosti.

A právě to taky udělala. Byla vděčná za to, že má ve skafandru zabudovaný výdejník prášků, i když by si bývala přála, aby byl naládovaný něčím trochu silnějším.

Po pár minutách kutálení už se přestala bát, že ji krab chytí a sežere. Po několika dalších minutách se rozhodla vymyslet, jak kutálení zastavit.

Pořád ještě byla připoutaná v pilotním křesle, které spolu s ní vyrvala z podlahy pilotní kabiny síla krabova entuziasmu. Jako první ji napadlo odpoutat se.

Fran se odpoutala. Pak jí došlo, že si to měla rozmyslet. V univerzu plném prázdnoty bylo sedadlo jedinou věcí, s níž mohla nějak pracovat.

Chytila se opěrek a otevřela oči. Podívala se dolů mezi kolena a soustředila se na křeslo. Jemně si přitáhla nohy k tělu.

Kutálení zrychlilo.

Pak nohy zase natáhla. Kutálení zpomalilo.

Fran se zhluboka nadechla, napočítala do tří, prohnula se v zádech, vykopla nohama dopředu a pustila se.

Její žaludek se vydal jícnem nahoru zjistit, co se děje.

V zorném poli spatřila hlavovou opěrku a chytila se jí. Pohybem nohou zmírnila kymácení, až nakonec soustava Fran-a-sedadlo dospěla do nového rovnovážného stavu – pomalejšího otáčení, to protože se Fran natáhla.

Teď přišla na řadu ta složitější část – složitá tak, že ji Fran ani nechtěla promýšlet. Nebyl to ten typ věci, co by mohla vypočítat. Musela to prostě udělat.

Fran si přitáhla sedadlo a pak je v přemetu odtlačila a roztočené je poslala do prázdna. Za ním smutně vlál bezpečnostní pás. Fran sledovala, jak křeslo odlétá; poslední kousíček jejího nádherného vesmírného trucku, který se koulí pryč do nekonečné propasti jejího neúspěchu.

Pak si uvědomila, že se jí ten trik povedl. Už se netočila. Veškerou svou rotaci předala pilotnímu křeslu.

Cha! Tumáš, vesmíre! Francesca Floresová sice zemře, ale aspoň nestráví své poslední hodiny s obsahem žaludku v helmě!

Kolik času jí vlastně zbývá?

Tyhle moderní skafandry byly zoufale účinné. Recyklátor kyslíku na stelární pohon dokázal udržet ve skafandru dýchatelno tři měsíce. Díky izolaci bylo ve skafandru příjemně jako v teplácích a mikině. Piezoelektrický filtrační systém jí umožňoval donekonečna recyklovat vlastní pot a moč. (Ble!) Takže se zdálo, že bude plout vesmírem, dokud neumře hlady, což na moc velkou zábavu nevypadá.

No dobře, když ji začne život nudit, vždycky si může sundat helmu.

Takže… je něco, čeho ve svém životě fakt lituje? Zdálo se, že nastala vhodná chvíle na podobné otázky – všechno na závěr zbilancovat, sečíst má dáti – dal a podívat se, jak si v životě stála.

Třeba tenkrát na základce, kdy řekla té namyšlené Cindy McMullanové, že se s ní chce vzadu za tribunou sejít svalnatý Grant Parsons a pak namluvila Edgarovi „Beďarovi“ Dalrymplovi, že tam Cindy čeká na něj. Tehdy jí to přišlo legrační, ale později toho litovala – zvlášť potom, co se Edgar a Cindy vzali a převzali Dalrymplovic rodinný obchod s koberci.

A pak tenkrát na střední, kdy se na zkoušce školní kapely vsadila, že se celá vejde do tuby a pak se jí v ní zasekla hlava. To byla rozhodně věc, které litovala.

A pak tehdy, když jako mladá a naivní truckerka opustila stanovenou trasu a nechala si loď rozcupovat vesmírným krabem. Ano, ze všech věcí, kterých mohla litovat, byla tahle ta nejhorší.

Nikdo nechce náhrobek, kde stojí: „Zde leží Francesca Floresová, jež padla za oběť své nebetyčné hlouposti.“ Ale možná by i tohle bylo lepší než nemít náhrobek vůbec žádný, což přesně se jí stane, protože její tělo nikdy nikdo nenajde.

Mrtvola uvedená do rovnoměrného přímočarého pohybu v něm setrvává, i když už to dávno nemá smysl. Fran bude až do skonání věků plout napříč Galaxií. V nejlepším případě skončí jako družice nějaké planety. Nevěděla jistě, co by byl nejhorší případ – asi kdyby doplula zpátky na D135 a rozmázla se někomu na čelním skle.

A pak tu ještě byla ta věc se soudným dnem. Od Fran se coby od členky Natřikrát reformované, ale stále víceméně katolické církve požadovalo, aby věřila ve vzkříšení. Její současná situace naznačovala, že by to pro ni nemuselo dopadnout moc dobře – vstát za milion let spánku z mrtvých, jen aby zjistila, že dál pluje vesmírem. Díky, nechci.

Samozřejmě existovala možnost, že se všechno v dobré obrátí. Třeba si někdo vzpomene, že zmizela, a vyšle za ní Žluté anděly.

Jo, přesně tohle potřebuje. Takhle z toho vyvázne. Díky andělům.

Fran si povzdechla a v odpověď jí zasyčel respirátor.

Najednou jí do zorného pole vplulo něco hnědého a beztvarého. Byl to Wally. Mrkl na ni a zamával chapadlem.

19. kapitola

Wally přišel o červenou kšiltovku, ale jinak se mu podle všeho nic nestalo. Usmíval se a mával na ni, jako by se nechumelilo.

Fran na okamžik napadlo, jestli to není jen halucinace. Vždyť jak by mohl Wally bez skafandru dýchat?

Ale možná dýchat nepotřebuje. Anebo to nepotřebuje dělat moc často. Při prvním společném letu jí řekl, že mu na modulu pro podporu životních funkcí nesejde. Zjevně nepotřeboval ani skafandr.

Wally nepřiplul s prázdnýma rukama – tedy chapadly. Letěl na raketovém motoru běžícím na volnoběh. Jemnou manipulací s hadičkami přívodu paliva dostrkal motor až k ní.

Natáhla ruku. Kolem zápěstí se jí ovinulo Wallyho chapadlo a přitáhlo ji na palubu.

Wally upravil regulátor. Fran cítila, jak jí zvuk zážehu provibroval tělem, a její mozek začal najednou zase vnímat, kde je „nahoře“ a kde „dole“.

Spolu s Wallym seděli na lešení z odpadních trubek. Pod lešením žhnul motor a tlačil je směrem nahoru tak, že zrychlení napodobovalo gravitaci. Bylo to, jako kdyby seděli na malém voru uprostřed širého vesmíru. Nad nimi bylo nebe plné hvězd, tisíce možností, kam se vydat.

„To snad není možné,“ řekla. „Nemůžu uvěřit, žes mě našel.“

Ale vakuem se zvuk nešíří. Wally se jen usmál a zamával.

Franceska se najednou začala cítit strašně provinile. Ona na Wallyho prve ani nepomyslela. Tolik se oddávala sebelítosti, že na něj úplně zapomněla.

Zato malý hnědý mimozemšťan nezapomněl na ni. Nějakým zázrakem ji dokázal najít. A teď ji odváží do bezpečí. Tedy Fran doufala, že do bezpečí. Mají přece namířeno zpátky na D135, nebo snad ne?

Možná ne. Jak by taky dálnici našli? Fran se rozhlédla po hvězdách. Nepoznávala je. Bez autoatlasu neměla tušení, kam se vydat.

Wally pozvedl chapadlo a ukázal na hvězdy, které měli nad hlavami. Jako kdyby říkal: „Nějakou si vyber.“

Fran ukázala na tu nejjasnější, protože doufala, že ta bude nejblíž.

Wally upravil kurs tak, aby měli jasnou hvězdu přímo nad hlavou. Pak rozběhl motor na optimální letovou rychlost. Hvězdy se daly do pohybu stejně, jako když jela s truckem.

Fran už několikrát dokázala přistát s truckem bez motoru. Tohle ale bylo poprvé, co letěla s motorem bez trucku.

Sledovat ubíhající hvězdy ji uvádělo do transu. Bylo to jako nějaký bezesný spánek, něco jako dálniční hypnóza. Nejspíš to bylo šokem.

Když se probrala, měla pocit, jako kdyby na ty hvězdy hleděla už léta, ale v helmě zabudovaný chronometr jí prozradil, že ještě neuběhl ani den.

Jasná hvězda vypadala ještě jasnější. Blížili se k jejímu planetárnímu systému – který už od pohledu nebyl nic extra.

Ano, Fran se očividně probouzela z transu. Měla hlad. Chtěla si dát kafe. A přála si, aby si bývala přála letět k jiné hvězdě.

Planetární systémy vždycky vypadají na propagačních videích cestovek úžasně. Ohnivé gejzíry šlehající z hvězd, ladně rotující měsíce, monumentální plynní obři s prstencovou výzdobou. Ale jakmile tam doletíte, všechno je najednou tak malé, že to ani nevidíte.

Z většiny planet vypadá slunce tak malé, že je zakryjete palcem. Měsíce docela ujdou, pokud jste náhodou na planetě, která je má. Ale nepohybují se ani zdaleka tak rychle jako na těch videích. Z takzvaných plynných „obrů“ jsou ve skutečnosti jenom mrňavoučké tečky. A na to, že uvidíte prstence, můžete rovnou zapomenout.

Systém proto na Fran při příletu žádný ohromný dojem neudělal. Na to, že se tu dala najít vysílačka, kterou půjde zavolat o pomoc, působil moc pofidérně. Začala mít pochyby dokonce i o tom, jestli sem někdo rozváží pizzu.

Minuli jednu nebo dvě tečky v dálce, což byly nejspíš planety nebo planetky – nebo možná jenom vesmírné sondy vyslané k průzkumu mračna nějakých bezvýznamných šutráků nebo tak něco. Fran to bylo jedno. Jestli tu vůbec nějaká planeta za něco stojí, najdou ji blíž ke zdroji tepla.

Po chvíli začalo být slunce tak jasné, že si před ním musela Fran stínit oči. Wally upravil kurs dál od slunce, směrem k malé oranžové kuličce, z níž postupně vyrostla velká koule v odstínu Působivě Pomerančové.

Jak připlouvali blíž, Fran uviděla, že planetu halí závoj jemných bílých oblaků a za nimi jsou schované jakési tmavozelené šmouhy. Doufala, že ty šmouhy budou kontinenty, a ne oceány agresivní žíraviny.

Koule se zvětšovala a zvětšovala, až nakonec přestala být koulí. Wally vypnul motor a přešli do volného pádu. Z planety se stal jakýsi optický klam – chvílemi jim připadala jako oranžové nebe nad hlavou a pak zase jako oranžový oceán pod nohama. Po chvíli Fran uslyšela, jak jí o helmu šustí vítr. Vítr byl slabý, ale velmi rychlý.

„Ách,“ nadechl se zhluboka Wally. „To je příjemné.“

„Tos celou tu dobu zadržoval dech?“

„Samozřejmě. Ve vesmíru není atmosféra.“

„No, to jo, ale…“

„To sis myslela, že náš druh nepotřebuje dýchat?“

„Hm… možná.“

Na okamžik zahlédla ve Wallyho usměvavých očích nepatrný náznak ironie. „Mám kliku, že se ti podařilo najít dobrý planetární systém. Pochybuji, že bych přežil cestu k dalšímu.“

„Aha.“

„Zvlášť když uvážím, že našemu motoru už skoro došlo palivo.“

„Opravdu?“ Fran se rozhlédla po vesmírném voru. Zdálo se, že nedisponuje ničím, co by se dalo použít jako padák. „Znamená to, že shoříme v atmosféře?“

„Možná nás to trošku sežene,“ řekl Wally. „Ale neboj se. Myslím, že jsem ušetřil dost paliva, abych přistání zpomalil. Velmi pravděpodobně to přežijeme.“

„Aha. Dobře.“

Přinejmenším jeden z nich to nejspíš přežije – ten, co umí proplouvat vakuem bez skafandru. Fran si nebyla jistá, jestli má Wally o křehkosti lidské schránky tak dostatečné povědomí, aby ji zahrnul do propočtů.

Wally něco provedl s palivovými hadicemi. Svět se pootočil a z motoru se stala brzdná raketa mířící k planetě, aby kompenzovala zrychlení při pádu gravitační studnou. Místo toho, aby shořeli jako ohnivá koule, se hladce snášeli k povrchu.

Fran si už byla celkem jistá, že ten tmavý flek, ke kterému padají, je zalesněný ostrov. Mezi lesem a oranžovým oceánem dokázala rozeznat žlutohnědou písečnou pláž.

Jak se krajina přibližovala, uvědomila si, že se pořád k zemi řítí docela rychle. Zapochybovala, že motor připevněný ke shluku odpadních trubek poslouží při dopadu jako matrace.

Wally ji chytil za ruku a pohlédl jí do očí.

„Skoč,“ vybídl ji.

Skočili. Vesmírný vor šplouchl do vody a zmizel v oblaku páry.

20. kapitola

Prudký náraz na hladinu Fran otřásl. Hlava se jí dostala pod vodu, kde reflexivně zalapala po dechu. Skafandr ale zůstal celý a ona mohla dál dýchat.

Než budeme pokračovat, musíme si říct, že v celé široké a hluboké Galaxii existují miliardy oceánů. Většina jich je jedovatých, nezanedbatelnou část z nich tvoří žhnoucí roztavené kovy a ty chladnější jsou zase tak studené, že vám zamrznou oči v důlcích dřív, než se stačíte rozkoukat. Takže bylo úžasné štěstí, že sebou Fran a Wally plácli zrovna do takového oceánu, který byl navzdory oranžovému odstínu z většiny tvořený tekoucí vodou. A ještě mnohem větší štěstí by měli, kdyby Fran někdy chodila na plavání.

Na okamžik dostala strach, že se ve vodě uvaří jako sáček s instantní rýží. Ale pak se z vířivkové zóny, kterou měl na svědomí dohořívající raketový motor, propadla hloub do nižších pater oceánu, kde byla zima, klid a tma.

Zdálo se jí, že má nad hlavou světlo, a tak se k němu pokusila plazivými pohyby dostat. Ale nepřiblížilo se.

Co se má v takové situaci dělat? Kopat nohama? To přece nedává smysl. Jasně, kdyby kopla nohou dozadu, tak by ji to sice posunulo dopředu, ale když nohu přitáhne zpátky k tělu, aby kopla znovu, neposune ji to zase nazpátek? Jako vesmírná truckerka přece o zákonech akce a reakce a takových věcech něco ví. Podle Newtonových pohybových zákonů by plavání nemělo být vůbec možné.

Tak jak to, že to ryby umějí?

Dumala nad tím, ještě když se jí kolem zápěstí ovinulo chapadlo a začalo ji táhnout pryč. Ulevilo se jí a nechala se unášet.

Společně se svým doprovodem proplula Fran studenými i teplými proudy tak blízko k hladině, že mohla konečně rozeznat, že to, co ji drží za zápěstí, není Wally, ale spíš nějaký představitel místní fauny. Měl šest nebo sedm očí na stopkách, velkou tlamu a působivý počet zubů – takových těch špičatých, které prozrazovaly, že jejich majitel se s planktonem nespokojí.

Fran se pokusila ze sevření vykroutit. Sice nikdy nechodila na plavání, ale zato byla párkrát na sebeobraně, protože lidé, kteří mají sklony chytat menší a slabší ženy za zápěstí, jsou v Galaxii mnohem častějším jevem než oceány, v nichž se dá plavat. Její oblíbená technika, jak se vykroutit ze sevření, bohužel spočívala v nasazení páky na útočníkův palec. Tahle nestvůra žádný palec neměla.

Naštěstí pro Fran se ta šesti- nebo sedmioká příšera zhruba v tutéž chvíli pořádně podívala na ni a spatřila kulohlavou nestvůru zabalenou do protiradiační plastové fólie. Pustila ruku, vyfrkla mračno černého inkoustu a zmizela.

Fran už byla tak blízko hladiny, že se jí hlava samovolně vynořila a Fran se pak vznášela a pohupovala jako nějaká avantgardní navigační bóje.

Nad hlavou jí zářilo nebe v barvě Působivě Pomerančové (které mohlo za podivnou barvu oceánu) vyzdobené laškovnými chomáčky mráčků. Z nedalekého místa, kde havaroval Franin poslední motor, stoupal sloup páry. A v dálce dokázala Fran s námahou rozeznat tmavou linku mechově zelené vegetace.

Fran se čubičkou plácala směrem ke břehu.

Po pár minutách si dala pauzu. Zrovna když popadala dech, našel ji Wally. Tentokrát už to byl opravdu Wally.

Navzdory všemu tomu dobrodružství, navzdory ztroskotání na neznámé planetě daleko od civilizace vypadal Wally nevzrušeně. Plaval s tichou sebejistotou a jemnou elegancí a pomohl jí doplavat až ke břehu, dokud pod podrážkami svého skafandru neucítila kluzký písek.

Na břehu se udála pozoruhodná proměna. V jednom okamžiku byl Wally majestátním mořským tvorem a v dalším byl jenom komickým rozbředlým hnědým mimozemšťanem, který se šoural po pláži a nechával za sebou ve vlhkém písku stopu, jako se kdyby tamtudy prohnalo stádo splašených hroznýšů.

Kontrolka atmosféry ve Franině helmě se rozsvítila zeleně. Otevřela hledí a začichala. Jo. Dalo se tu dýchat.

Otočila se k Wallymu a dala mu na slizkou tvář velkou pusu.

„Fuj,“ zaškaredil se Wally a otřel si slizkým chapadlem Franiny sliny. „Proč jsi to udělala?“

„Abych ti poděkovala,“ usmála se Fran. „Díky, žes mi zachránil život, můj drahý mimozemšťane.“

„Ach,“ řekl Wally. „No, rádo se stalo. Jenom jsem si říkal, že bez tebe by to v téhle galaxii nebylo ono. Ale škoda toho trucku.“

„Postavím si nový,“ mávla rukou Fran. „Jestli se někdy vrátíme domů.“

Zkoumala Působivě Pomerančovou oblohu. Žádné vesmírné lodě. Nad obzor nevystupovala žádná vesmírná stanice. Žádné komunikační satelity, které by se pokoušely promítnout jí paprskem na sítnici reklamu. Tahle planeta byla neobydlená.

Zavzpomínala na svůj výcvikový kurs pro vesmírné truckery. Někdy ve třetím týdnu měli krátkou videoprezentaci „Ztroskotání: Jak přežít na neobydlené planetě“.

Fran se pokusila vzpomenout si na základní tipy pro přežití. Hm, co třeba pravidlo PUSA:

Připrav se na záchranu.

Udržuj si dobrou náladu tím, že doufáš v záchranu.

Sněz všechny zásoby.

Ani po snědení všech zásob nepřestávej doufat v záchranu.

A pak měli ještě jednu krátkou rýmovačku o tom, jak se zachovat v jednotlivých typech prostředí:

Když ti hoří skafandr, radši nechoď na vandr.

A když teče kyslík, ne aby ses vysvlík.

Když kolem voda hučí a rostlinstvo pučí,

tak jsi v bezpečí, dokud tě dravci nezmerčí.

Hm. Kurs vypadal užitečněji, dokud ta situace byla čistě teoretická. Fran si musela přiznat, že nemá ani sebemenší tušení, jak přežít na cizí planetě, a kdyby to mělo být na ní, můžou být oba s Wallym hodně rychle mrtví.

Pohledem pročesávala blízký les – hustou stěnu rostlin, kterým chtěla říkat „stromy“, i když si nemohla být úplně jistá. Její znalosti botaniky byly poněkud omezené a tyhle stromy se vůbec nepodobaly žádným, které zatím v životě viděla. Především nebyly v květináčích. Fran si nebyla jistá, co od takové rostliny, která není v květináči, může čekat.

Cítila se obklopená nebezpečím. Stačil jediný krok, aby se přiblížila k temným stromům plným stínů, anebo naopak k rozbouřeným a nebezpečným vlnám. Přesně tady, uprostřed pláže, bude nejspíš to jediné bezpečné místo na téhle planetě.

„Jak ti je?“ zeptala se svého společníka.

„Ále, dobře,“ řekl Wally. „Nemám nic zlomeného. Samozřejmě nemám kosti, takže kdybych si něco zlomil, tak už by to muselo být opravdu zlé.“

„Ztroskotali jsme na planetě, kterou nikdo nenajde,“ poznamenala Fran. „Takže to s námi možná opravdu zlé je.“

„Určitě něco vymyslíme,“ řekl Wally.

„Jako třeba že postavíme vysílačku z písku a kousků kůry?“

„To nejspíš ne,“ připustil Wally.

„Pak máme vážný problém.“

„Bylo by ti líp, kdybychom našli něco k jídlu?“

„Ano,“ přikývla Fran. „Kdybychom našli čokoládu.“

„Je to pravděpodobné?“

„Ne.“

„Aha.“ Wally se zahleděl do země a tiše šoupal chapadly.

„Ale máš pravdu,“ uznala Fran. „Je těžké zachovat chladnou hlavu, když máš prázdný žaludek. Měli bychom najít něco k jídlu.“

„Chceš prohledat les, zatímco já se podívám do moře?“

„To zrovna ne,“ zapochybovala Fran. Neměla tušení, co v takovém lese může žít. „Spíš jsem doufala, že bychom možná mohli najít jídlo tady na pláži.“

Chvilku se potloukali po pláži. Našli písek, sušené mořské řasy a také škeble s kousky něčeho shnilého uvnitř.

Wally jednu zvedl a přivoněl k ní. „Víš, že když si podržíš škebli u nosu, ucítíš moře?“

„Fuj,“ zašklebila se Fran. „Dobrá, takže na pláži asi jen tak nějaké jídlo nenajdeme. Fakt si myslíš, že najdeš něco k jídlu v moři?“

„Nevím. Ještě jsem to nezkoušel.“

„Tak to jsme dva. Fajn, ty si bereš moře, já les. Za dvacet minut se potkáme tady.“

21. kapitola

Fran se vyzbrojila kusem naplaveného dřeva.

Vždycky si myslela, že „naplavené“ dřevo je prostě jenom normální dřevo, které se náhodou ocitlo na pláži. Představovala si fůru dokonale rovných klád vyrovnaných na písku vedle mořské hvězdice. Ale ve skutečnosti bylo naplavené dřevo cosi pokrouceného, podezřelého, šedostříbrného a rozvětveného. Bylo to jako nějaká stromová zombie. Děsivé.

Fran doufala, že duch toho stromu zažene veškeré nadpřirozené entity, jež by na ni v lese mohly číhat, i když její Natřikrát reformovaná, ale stále víceméně katolická církev od podobného stylu uvažování odrazovala.

Špičatý konec klacku držela před sebou pro případ, že by se v podrostu před ní něco skrývalo. Fungovalo to dobře, dokud nezašla tak hluboko do lesa, že už nedohlédla na pláž. Pak se začala strachovat i toho, že by ji něco mohlo sledovat zezadu.

Ty rostliny byly strašně obrovské! A země byla pokrytá listím a klacky, jako kdyby se tu snad nikdy nezametalo. Stromy vypadaly trochu jako mamutí mech – velká střapatá monstra, přes která ani nebylo vidět slunce. Jak může v tomhle nepořádku najít něco k jídlu?

A kdyby přece jen něco našla, co by s tím dělala? Přetáhla by to po hlavě? Fran si nebyla jistá, jestli ví, jak se to dělá. Přetáhnout jídlo po hlavě se v truckerské autoškole neučili.

Kdyby zamlada chodila do skautu, možná by věděla, jak si s tím poradit. Ale místo toho věděla, jak vyladit raketový motor, věděla, jak vyměnit baterii velikosti E a věděla, jak propláchnout plazmové potrubí, aniž by se otrávila radiací. Ale tyhle přírodní věci jí nešly na rozum.

Fran se pokusila zapátrat v genech svých předků, lovců a sběračů, ale bez úspěchu. Její předkové jedli instantní jídlo ze sáčku už kolik? Pět, šest, možná sedm generací? Ukažte jí plastový obal a ona začne reflexivně slintat. S lidmi, kteří přežívali díky tomu, že mlátili do věcí klackem, už toho moc společného neměla. Tedy ne že by oprava motoru občas neskončila tím, že do něj mlátila klackem, ale to stejně dělala teprve, když už to motor měl za sebou.

Fran napadlo, jestli už měl někdy někdo takové štěstí, že by ztroskotal na planetě, kde roste jídlo v plechovkách. Jaká je asi šance, že člověk narazí na termální pramen plný čerstvě uvařené kávy?

Jejda, měla by dávat pozor! V tomhle lese jsou věci, co ji můžou zabít.

Určitě jsou. Byla si tím jistá. Protože ať v Galaxii cestovala kamkoli, nikdy nenarazila na místo, kde by jí vesmír nešel po krku.

Fran se prodírala houštím hlouběji a hlouběji, až nakonec větve povolily a ona se dostala skrz. Ocitla se na místě, kde byla spousta zváleného listí a všechno kolem bylo vystlané mechem. Uprostřed toho všeho leželo pět předmětů, velkých a kulatých jako melouny.

Měly barvu Bouřlivě Broskvové, takže Fran napadlo, že to asi budou dýně. Jednu zvedla a zkoumala, kde má tu trčící zelenou věc. Dýně mívají trčící zelenou věc. Tahle ji neměla. Takže to nebude dýně.

Zaťukala na to. Neznělo to jako meloun. Povrch to mělo tvrdý a drsný. Ne jako kámen, spíš jako vajíčko.

Ano. Našla obří vejce.

Bude si moci udělat největší omeletu na světě!

Fran se vydala nazpět, v jedné ruce vejce, v druhé špičatý klacek. Sice odcházela stejnou cestou, jakou přišla, ale i tak jí připadalo moudré prošťourat podrost, než do něj šlápne.

Vejce bylo těžké. Netrvalo dlouho a začala ji bolet ruka. Musela se zastavit a přehodit si je do druhé. Nést vejce oběma rukama nepřipadalo v úvahu. Musela kolem sebe šťourat klackem. Dával jí pocit jistoty.

Protože už si Fran musela jednou vyměnit ruce, nepřekvapilo ji, že to musela udělat znovu. Ale když to dělala potřetí, začalo jí něco vrtat hlavou. Myslela si, že se vrací stejnou cestou, kterou přišla, ale kolem nebylo nic, co by poznávala. V podrostu před ní nebyly žádné díry ve tvaru Fran.

Znamená to, že míří jinam než k pláži? Možná, že nabrala špatný směr a nevšimla si toho. Možná chodí v kruzích.

O něčem takovém už četla – o lidech, kteří uvízli na nějaké bohem zapomenuté planetě, ztratili se a chodili v kruzích. Fran vždycky připadalo, že je to od nich hloupé. Očividně přece stačilo jít po přímce. Až teď se ukázalo, že každá cesta vypadá jako přímka, když nevidíte dál než na krok dopředu.

Musí se zachovat duchapřítomně. Musí začít jednat schopně. Co by v takové situaci na jejím místě udělala schopná žena?

Fran došla k závěru, že schopná žena by začala řvát jako na lesy.

„Wally!“

Žádná odpověď.

Ale to se samozřejmě dalo čekat, zvlášť pokud Wally ještě plave v moři.

Fajn, takže to nebyl dobrý nápad. Neměli se dělit.

Anebo, když už se rozdělili, měl jeden z nich hlídat základnu. Protože tohle teď pro ni pláž byla – základna.

Fran si poněkolikáté přehodila vejce z ruky do ruky. Teď už si byla jistá, že zpáteční cesta jí trvá mnohem déle, než by měla.

Ne, řekla si. Takhle se schopná žena nechová. Když schopná žena sejde z cesty, zůstane na místě, dokud je pláž ještě na doslech.

Zůstane tady a bude trpělivě čekat, až se Wally přiblíží natolik, aby slyšel její volání.

Fran opatrně položila vejce. Opřela se o šťourací klacek. Sledovala v helmě zabudovaný chronometr a každé dvě a půl minuty zakřičela: „Wally!“

Konečně zaslechla odpověď odněkud zleva:

„Francesko!“

„Wally!“ Sebrala vejce a s funěním se ztěžka vydala za hlasem.

„Francesko!“

„Wally!“ Uf, uf, uf, uf.

“Francesko!“

„Wally!“ Uf, uf, uf, uf.

„Francesko!“

Ještě jednou si přehodila vejce z ruky do ruky a vyklopýtala z džungle ven. Wally stál uprostřed pláže. U nohou – tedy u chapadel, ale to je jedno – měl hromádku hnědého slizu.

„Wally!“ volala. „Konečně jsem tě našla!“

„Ale já jsem se neztratil.“

„Koukej, mám vejce!“

„A já jsem našel mořské plody!“

Fran doklopýtala až k němu, padla na kolena, odhodila špičatý klacek stranou a položila vejce do písku. Popadala dech a zkoumala hnědý sliz.

„Co to je?“ zeptala se.

„Mořské plody,“ opakoval Wally. „Tak říkáte něčemu, co vyplodilo moře, ne?

„No, jo… ale, hm…“ Fran horko těžko hledala správná slova. „Co to je?“

„Na naší planetě tomu nijak neříkáme, protože každý hned ví, co to je, tak proč na to plýtvat slovy. Na lidských planetách… no, nevím, jestli znám lidský ekvivalent.“

„Je to rostlina, nebo zvíře?“

„Možná,“ řekl Wally. „Třebaže o tom pochybuji.“

Fuj! Možná, kdyby se to uvařilo?

Ne. Ani náhodou. Fuj! Byl to prostě hnědý sliz. Fran doufala, že nebude natolik zoufalá, aby to musela jíst.

„Co kdybychom si místo toho udělali třeba trochu míchaných vajec?“

„Och,“ řekl poněkud zaskočený Wally. „‚Místo toho‘, říkáš? Znamená to, že tě můj nález nepotěšil?“

„Ale ne!“ popřela to Fran. „Akorát… prostě nevím, jestli to můžu jíst.“

Wally přikývl a vážně se nad tím argumentem zamyslel.

„Rozumím, co tím myslíš. Ne všechny organismy jsou nutričně kompatibilní.“

„Přesně tak,“ přikývla Fran, i když si nebyla jistá, co tím myslel, ale ochotně souhlasila s čímkoli, co by stočilo téma hovoru správným směrem.

„Takže –“ řekl Wally. „Jak se to u vás v restauracích říká? Ne dohromady, ale zvlášť?“

„Chceš říct, že já si dám míchaná vajíčka a ty budeš jíst… to jídlo, cos našel? Jo, to zní dobře.“

„Jsem ale zvědavý,“ podotkl Wally, „jak se ta vajíčka míchají. Viděl jsem je samozřejmě v motorestu, ale myslel jsem, že kromě toho míchání je musíš taky smažit.“

„No jasně, že se smaží,“ řekla Fran.

Zamyslela se. „Aha… Už chápu, cos tím chtěl říct.“

Na lidských technologiích je zajímavý fakt, že ty nejprimitivnější úkony spotřebují nejvíc energie. Například přehrát hudbu na elektronické kalkulačce, která slouží i jako fotoaparát a rektální teploměr, vyžaduje pouhých pár wattminut elektřiny, zatímco na pečení masa potřebujete několik tisíc watthodin ohně.

Tak si Fran uvědomila, že má Wally nejspíš pravdu – tím, že si připojí nějaké udělátko k piezoelektrickému bazmeku na svém skafandru, žádné vejce neosmaží.

Co solární energie? Mohla by využít žár slunce? Musela by najít způsob, jak ho koncentrovat do jednoho bodu. Nechat vejce ležet na slunci jí z nějakého důvodu nepřipadalo nutričně produktivní.

Alternativou by samozřejmě bylo sníst vejce zasyrova. Fran ještě nikdy syrové vejce nejedla, ani neznala nikoho, kdo by to dělal. Její životní zkušenost říkala, že lidé jsou schopní dělat kdejaké hlouposti. A jestli nikdo, koho znala, nikdy nejedl syrové vejce, musí to znamenat, že jíst syrové vejce je opravdu, opravdu velká hloupost.

Takže usmažit. Nemohla by Fran z materiálů dostupných na pláži nějak sestavit plotnu a pánev?

Fran se rozhlédla po pláži pro případ, že by předtím něco přehlédla.

Hm. Něco, čeho si nevšimla, tu bylo. Tedy… nedalo se říct, že si toho „nevšimla“. Fran si byla celkem jistá, že kdyby to předtím na pláži bylo, určitě by si toho všimla.

„Wally, pozor! Jde po nás obrovská slepice!“

22. kapitola

V oboru taxonomie soupeří dvě myšlenkové školy. Jedna škola věří, že by každé zvíře mělo mít originální jméno. Podle této školy by tři a půl metru vysoký dvounohý opeřenec s ostrým zobanem a s hřebínkem v barvě otevřené zlomeniny měl dostat nějaké divné jméno jako „zaruga“ nebo „kelboš“. Ta druhá škola by tomu tvorovi říkala prostě kur obrovský.

Ani jeda z těchto škol ale nemá na skutečné pojmenovávání vliv. Oficiální jména pro nově objevenou faunu totiž stejně reguluje Galaktická xenotaxonomická společnost (dříve známá jako Společnost pro taxonomii a klasifikaci galaktických druhů), jež je konsorciem xenobiologických oddělení různých univerzit napříč lidmi obydleným vesmírem. Ale osadníci si nemohou dovolit čekat, až Jednota xenotaxonomů a přidružených organizací (dříve známá jako Galaktická xenotaxonomická společnost) zpracuje žádost o oficiální pojmenování, protože Sdružení XPO má v pořadníku už 348 planet a protože pokaždé, když mají hotovou půlku planety, se rozhodnou, že je nutné přeorganizovat taxony a začnou přejmenovávat všechno, na čem se zatím dohodli. Moc k tomu nepřispívá ani fakt, že se Společnost pro xenotaxonomickou klasifikaci neustále přejmenovává a nikdo jí kvůli tomu nemůže přijít na jméno.

Takže byť Franino označení třímetrové obludy jako „obrovské slepice“ bylo technicky nesprávné, ať už kvůli postavení pánve, nebo protože její DNA měla blíž k lasičkám, bylo od ní rozhodně moudřejší pojmenovat tvora okamžitě, protože nebylo pravděpodobné, že jí někdo doručí oficiální taxonomický výnos dřív, než je slepice zahlédne.

A slepice je zahlédla. Přesněji, zahlédla své vejce v barvě Bouřlivě Broskvové. Pak naklonila hlavu na stranu a upřela na Fran své žluté oko plné imbecilní nenávisti.

„Bgok?“

Fran se Wallyho zeptala: „Náhodou asi u sebe nemáš paprskomet, že?“

„To je poněkud nešťastný stereotyp přiživovaný zábavním průmyslem,“ řekl Wally. „Doufám, že až se stanu hercem, podaří se mi etablovat věrnější a barvitější způsob zobrazování mimozemských kultur.“

Škoda. Takže když tu slepici nemůžou zastřelit, třeba se jim ji povede uklidnit?

Fran nikdy nepatřila mezi lidi, o nichž by se dalo říct, že to „umějí se zvířaty“. Docela si rozuměla s vejci a slaninou. Měla ráda dobrý steak. Ale nedostatečně tepelně upravená zvířata jí naháněla husí kůži. A právě husí kůži z této třímetrové slepice měla.

„Hm, hodná potvůrka? Moc hodná potvůrka?“

Fran se sice zdálo, že tohle možná nebude zrovna pravé jméno pro slepičího mazlíčka, ale v dětství se s agrární kulturou seznámila jen útržkovitě.

„Chtěla jsem se jen pokochat tím, jak krásně tvé vajíčko vypadá na sluníčku,“ řekla Fran a poodstoupila od Bouřlivě Broskvového vejce. „Fakt je moc krásné. Už si je můžeš zase vzít.“

Slepice ten trik nezbaštila. Bylo to jasné. Slepice měla pohled ptáka, který na žádné výmluvy nenaletí. Fran navzdory své absolutní neznalosti hospodářských zvířat vydedukovala jeden z fundamentálních principů chovatelství: Se slepicemi se nedá vyjednávat.

Nestvůra otevřela ostrý zobák, trhla hlavou vzad a spustila svůj bojový ryk: „Bgok! Bgok! Bgok!“

Fran se otočila a dala se na úprk.

Při pohledu přes rameno se jí naskytl pohled na obří mávající křídla a ostré šupinaté drápy, které zvedaly mračna písku. Nebylo možné, aby k lesu doběhla dřív, než ji ta potvora dožene.

Pak si vzpomněla na Wallyho, který se nemotorně šoural za ní.

Fran zabrzdila, otočila se a pelášila zpátky.

Wally se moc daleko nedostal, třebaže odhodlání v jeho očích naznačovalo, že se plazí pryč, co mu chapadla stačí.

Slepice otevřela zobák a chtěla Wallymu nabídnout exkurzi do své trávící soustavy.

Fran popadla Wallyho do náruče a skočila rovnou mezi rozkročené pařáty.

Žádná část slepic nijak zvlášť skvěle nevoní a ta část s ocasními pery není výjimkou. Ale lepší slepici ucítit než se jí nechat ochutnat – to bylo Franino motto.

Za slepicí udělala parakotoul a vyskočila na nohy. Wallyho pobídla, ať jí vyleze na ramena.

Tedy, zařvala na Wallyho něco, co ani jeden z nich neslyšel kvůli pobouřenému slepičímu „Bgok!“. Ať už vykřikla cokoli, dávalo to dost velký smysl na to, aby jí Wally skutečně vylezl na ramena. Bylo to mnohem jednodušší než ho nést v náručí – teď už bylo jen na něm, aby se udržel, zatímco Fran se mohla soustředit jenom na běh.

K moři. Její savčí mozek sice toužil po tom, schovat se mezi stromy, ale v lese byla slepice doma. Musí běžet k moři.

V uších jí bušila krev. Nohama se bořila do písku. Očima se upínala k mořským vlnám. Jestli se dostane k vodě dřív než slepice, budou s Wallym snad v bezpečí.

Slepice je teď měla za zády a chvíli jí trvalo zjistit, kam se její kořist poděla. Pak vydala další „Bgok!“ a její hlas překypoval nadšením z nového objevu.

Když je to na pláž vyplavilo poprvé, připadalo jí to tam malé, ale teď bylo najednou moře mnohem dál, než čekala. Sprintovat v měkkém písku bylo jako snažit se utíkat v noční můře.

Pak šlápla do mokrého písku a botou se do něj zabořila hlouběji, než čekala. Natáhla se dopředu jak dlouhá, tak široká. Do otevřené helmy jí šplouchla sprška mořské vody.

Wally se setrvačností vznesl z jejích zad. Na první vlně udělal žabku, potopil se a už ho neviděla.

Vedle ní prudce dopadla obří noha a rozstříkla gejzír mokrého písku.

„Bgok!“ vyjekla slepice.

Blížila se vlna v barvě multivitaminového džusu. Fran se zvedla na nohy, zaklapla si hledí a klopýtala se jí vstříc.

Vlna jí podrazila nohy a Fran se rozplácla na zemi.

Voda potemněla.

Pak vlna ustoupila. Fran ležela na zádech a dívala se do tváře obří slepici, která se zrovna rozmýšlela, do které části jejího těla si má klovnout.

Další, slabší vlna Fran nadzvedla a vlekla ji blíž ke slepici. Něco Fran chytilo za nohu – doufala, že to byl Wally – a odtáhlo ji to do moře.

23. kapitola

Fran a Wally se schovali pod hladinou moře. První Franinou reakcí byla úleva. Byl to ten druh úlevy, kdy se ženám na několik sekund nekontrolovatelně roztřesou ruce, ale i tak to byla úleva. Dokázala se nenechat sežrat obří slepicí.

Dalším bodem programu bylo zpracovat jednotlivá hlášení od všech částí těla, které v adrenalinovém módu úplně ignorovala. Začala odspoda. Každý sval v lýtkách byl uzlíčkem bolesti, který se hlasitě dožadoval své dávky křeče. Pálení ze stehen se pomalu rozplývalo do celé spodní poloviny těla. Plíce nasávaly vzduch tak usilovně, že se jí ve skafandru rozsvítila varovná kontrolka okysličovacího systému. Ruce ji ještě bolely z toho, jak se trmácela s vejcem, a šrámy utrpěla i její hrdost, protože vložila tolik úsilí do omelety, kterou si nakonec nedá.

Wally se vznášel poblíž – dost blízko, aby Fran z jeho amorfní tváře vyčetla ustaraný výraz.

Ukázala mu vztyčené palce. Wally na oplátku udělal gesto, které vypadalo jako vztyčené špičky chapadel.

To znamená, že jsou oba v pořádku.

„Díky za záchranu,“ řekl Wally.

Fran překvapeně zamrkala. On umí mluvit pod vodou?

Ale zase jestli dokázal přežít ve vakuu a létat na samotném raketovém motoru, proč by mu mělo dělat potíže mluvit pod vodou?

„Ve skutečnosti jsem neměl žádný plán, jak tomu zvířeti uniknout,“ vysvětloval Wally, „takže se hodilo, že jsem mohl ten útěk absolvovat na tvých zádech.“

„No, k čemu jsou přátelé?“ zeptala se Fran. Slova se jí podivně rozléhala v helmě.

„Přátelé jsou k tomu, aby se navzájem zachraňovali, když je chce sežrat obří slepice?“ podivil se Wally.

„Jo,“ řekla Fran. „Nejspíš.“ Přátelé by měli být taky k tomu, aby na sebe v první řadě nepřivolali hněv obří slepice, ale některým lidem se nepoštěstí mít tak schopné přátele.

Wally se zeptal: „Jsme si kvit?“

„Cože?“

„Jsme si kvit? Když ve filmu zachrání jeden hrdina druhého, aby ho nesežrala příšera, řekne: ‚Teď jsme si kvit.‘“

„To je jenom ve filmech,“ řekla Fran. „Opravdoví přátelé si skóre nepočítají.“ Což bylo vlastně dobře, protože ona už by na něj měla obrovskou ztrátu.

„Á,“ všiml si Wally. „Už zase.“

„Co zase?“

„Už zase ten náznak, že jsme přátelé.“

„Aha. Asi jo… Ale my jsme přátelé, ne?“

„Ano,“ souhlasil Wally. „To zní hezky.“

Usmál se a jemně se vznesl.

Čekala, že se její společník zhoupne zpátky dolů a znovu se na ni usměje, ale stoupal dál. Ta situace jí připadala trochu podivná.

„Wally,“ zeptala se, „proč plaveš nahoru?“

„Já nestoupám,“ řekl. „Ale chtěl jsem se tě zrovna zeptat, jestli ke dnu klesáš schválně.“

Fran se toho dne koupala ve skafandru už podruhé. Skafandry ale nejsou na koupání stavěné. Možná by vás mohlo zmást to „skaf“, které je třeba součástí i slova batyskaf, ale skafandry jsou stavěné pro vesmírné podmínky.

Mezi kosmem a oceánem panují značné rozdíly. V oceánech je spousta vodního tlaku. Čím hlouběji se potopíte, tím větší tlak vám nabídnou. Ve vesmíru žádný tlak není. Příště až před vámi nějaký kamarád řekne, že by chtěl práci, kde nebude pod tlakem, doporučte mu astronauta. (Kamarád vás za to nepochválí.)

Návrháři skafandrů věnují hodně snahy ochraně před kosmickým zářením. Když jste pár metrů pod vodou, přestane pro vás být kosmické záření problém. Problémem se stane udržet vně vodu. Skafandry nebývají vybavené lodní pumpou.

Franiny nohy dosedly do slizkého bahýnka na mořském dně. Ucítila, jak jí voda v pravé botě omyla holeň.

„Mám vodu v botě!“

„Je to zlé?“ zeptal se Wally. „Je tvoje noha rozpustná ve vodě?“

„Je to zlé, protože to znamená, že mám díru ve skafandru.“

Byla tak zlitá potem, že si nevšimla, že jí do skafandru teče. Byla to naštěstí jen malá dírka – viděla, jak jí od pravého kolene stoupá stálý proud bublinek.

„Ahá,“ řekl Wally. „Tím se vysvětluje to klesání.“

Fran sáhla do pouzdra na multifunkčním opasku a vytáhla z něj poutací lano. Původně mělo sloužit k tomu, aby se jím přivázala k lodi, když potřebovala pracovat venku, ale stejně tak jím mohla vyřešit i tenhle problém s dírou.

Omotala si provaz kolem stehna hned nad kolenem a pevně ho utáhla, aby se nohavice skafandru přimáčkla ke kůži. Naštěstí měla stehno dost měkké a poddajné, aby byl tento uzávěr vzduchotěsný. Díkybohu za smažená jídla v motorestech!

Rozepnula si botu. Vybublal z ní vzduch a naplnila se vodou, ale díky improvizované bandáži nad kolenem se nerozsvítila dekompresní kontrolka.

Sundala si botu a podala ji nahoru Wallymu. „Můžeš to vzít?“

„Proč bych tě prostě nemohl vzít celou? Před chvílí jsem se koneckonců nesl já.“

Kolem trupu se jí ovinula chapadla. Wally ji vytáhl nahoru k hladině. Dobře, že jsou přátelé, jinak by mu musela být zavázaná.

O chvíli později se její hlava vynořila nad hladinu. Francesca Floresová, periskop v lidské podobě.

Byli schovaní dost dlouho? Pročesávala pohledem pláž. Zdála se být prostá třímetrových slepic.

„Vypadá to, že vzduch je čistý.“

„A co ta pláž?“ zeptal se Wally.

„To mělo znamenat, že na pláži nic nevidím,“ odpověděla Fran.

„Určitě se chceš vrátit?“ ujišťoval se Wally. „Ten les vypadá hrozivě. Možná bychom měli zůstat tady, kde je bezpečno.“

„Ne,“ zavrtěla Fran hlavou. „Naposledy, když jsem spadla do moře, jsem narazila na tu hnusnou obludu s chapadly.“

Wally naklonil hlavu na stranu.

„Chci tím říct,“ vysvětlovala Fran, „že byla prostě, víš, hnusná. A úplnou náhodou měla i chapadla.“

Vykecala se z toho? Nebyla si jistá.

Rozhodla se změnit téma. „Každopádně si bezpečím nemůžeme být jistí nikde. Tak už to na neznámých planetách chodí.“

„Nechodí to tak i v kosmu?“

„Ano,“ řekla Fran. „Ale v kosmu máme aspoň kafe. Tak pojď. Vrátíme se na pláž.“

Wally jí pomohl doplavat zpátky na pevnou zem. Tentokrát už z moře vylézali mnohem obezřetněji.

Fran se nervózně rozhlížela po stromech. Stopy v písku prozrazovaly, že obří slepice odkutálela vejce pryč. Fran si nebyla jistá, jak dobře se slepici bude vejce kutálet hustým podrostem v džungli. Doufala, že slepice díky své vytrvalosti a houževnatosti nakonec vejce do hnízda dokutálí – ne protože by snad chtěla, aby se ta potvora rozmnožila, ale protože doufala, že si tím výkonem vybije veškerou frustraci.

Špičatý klacek našla přesně tam, kde ho upustila a zapomněla. Zvedla ho a držela ho jako oštěp. Tentokrát bude připravená – i když nevěděla na co. Možná bude připravená zase upustit klacek a utíkat zpátky do vody.

Wally snědl hnědý sliz, který předtím nasbíral. Nabídl trochu Fran, ale ta odmítla. Rozhodla se, že bude radši stát na stráži.

Po několika minutách, kdy Wallyho sledovala při jídle, jí napadlo, že nejspíš nebude nic špatného na tom, když bude na stráži jenom sedět. To se jí zalíbilo natolik, že se nakonec rozhodla si na stráž lehnout.

Ano, to bylo ještě lepší. Ne, že by byla ospalá, ale měla za sebou dlouhý den.

Když se probudila, obloha byla černá, plná hvězd a Wally – její přítel – ležel vedle ní a spal.

24. kapitola

Fran pečlivě zkoumala pravou nohavici svého skafandru. Aha, tady je ta díra. Sáhla do pouzdra na opasku a vytáhla z něj tubu lepidla na skafandry. Tím si při světle hvězd trhlinu zalepila.

Na práci při světle hvězd byla zvyklá. Ve vesmíru je vždycky noc. Přinejmenším je tam vždycky noc, když jste dostatečně daleko od všech sluncí, a není potřeba být od slunce moc daleko, aby začalo vypadat jenom jako další hvězda na nočním nebi. Takže by bylo technicky přesné říct, že galaktičtí truckeři většinou jezdí v noci.

Fran byla na noční život zvyklá. Ale nebyla zvyklá na noční život bez vysílačky.

Ve skafandru měla vysílačku s krátkým dosahem. Fran věděla, že v éteru nebude nikdo, s kým by si mohla popovídat, ale když se jí podařilo zalepit skafandr, stejně to zkusila.

„Tady Světluška,“ zašeptala do vysílačky – mluvila tiše, aby nevzbudila Wallyho. „Slyší mě někdo? Haló?“

Nikdo neodpověděl. Když zmáčkla tlačítko, rozsvítila se kontrolka, takže věděla, že elektronika funguje. Postupně vyzkoušela pár kanálů a poslouchala šum.

Zdálo se, že šestý kanál šumí nejvíc, což by Fran, kdyby byla radioastrokartografkou, prozradilo něco o magnetickém poli planety a jeho interakci s kosmickými paprsky místního slunce. Ale pro člověka s Franiným vzděláním to prostě znamenalo, že by kanál šest neměla používat.

Ostatní kanály měly nízkou zašuměnost, ale i nízkou obsazenost, což ji nepřekvapovalo, vzhledem k tomu, jak daleko nejspíš jsou od veškerých známých dopravních tras.

Když kanály projížděla podruhé, zachytila něco na kanálu jedenáct. Znělo to jako slabě hrající hudba odněkud zpoza hranic hvězdného systému. Pak hudba utichla a ozval se hlas:

„Hej hola, milánkové! Slyšeli jste song ‚Já jsem pravej mořskej vlk‘ od Jednookýho Paula a Sirény Ireny. Další hodinka hudby už je na cestě, ale nejdřív si poslechneme pár slov od našich sponzorrrrů!“

Pouštět hudbu a reklamy na občanském pásmu je zakázáno. Nejspíš tedy muselo jít o pirátské vysílání.

„Nebaví tě hákovat na cizí lodi a chceš se postavit na vlastní nohu? Hledáš ne moc rozstřílenou volítanou loď? Nemusíš hledat po všech čertech – zajdi do bazaru ne moc rozstřílenejch volítanejch lodí u Kapitána Mildenbergera! Máme skvělej výběr, všechno za pár papouchů. Nabízíme plán financování se stejnejma podmínkama pro všechny – jednorázovou platbu chechtákama! A jestli ti přebejvá nějaká ne moc rozstřílená volítaná loď, rádi ji vykoupíme. Tak přileť k nám, ke Kapitánu Mildenbergerovi. Na to, kdes vzal prachy, se tě ptát nebudem!“

Fran byla v té oblasti vesmíru, kde místní podniky cílily reklamu na piráty. Mohlo by se zdát, že se nachází v dosahu civilizace, ale ve skutečnosti to znamenalo pravý opak. Protože piráti jsou všechno, jen ne civilizovaní.

Začínala chápat, proč Společnost, s.r.o., po svých řidičích chce, aby se drželi určených tras. Tohle není území truckerů. Je to pirátské území. Ti piráti ji do mlhoviny nepronásledovali, protože věděli, co se v ní skrývá. Tohle místo, tenhle prostor mezi trasami, je jejich domácí hřiště.

Fran chtěla z téhle planety pryč, ale i kdyby přišla na to, jak zesílit signál vysílačky, kdo by ji slyšel? Nejspíš by jen přilákala pozornost nějaké pirátské lodi. A rozhodně nebyla tak zoufalá, aby se pokoušela stopnout piráty.

I když, jestli mají piráti kafe a koblihy…

Fran strávila několik minut hloubáním nad věcmi, které by ji mohly přesvědčit k tomu, aby se svezla pirátskou lodí. To znamená, že máme spoustu času, abychom si vysvětlili, jak fungují rádiové vlny.

Rádiové vlny jsou elektromagnetické záření – tedy přesně totéž, co světlo. Jedna z věcí, které se většině lidí při zmínce o světle a rádiových vlnách vybaví, je rychlost. Zkuste se o vesmírné truckeřině pobavit s nějakým fyzikem a brzo to skončí hádkou o rychlosti světla.

Fyzikové vám řeknou, že když pojedete moc rychle, začnou se dít divné věci. Třeba odjedete pryč na tři týdny, a když se vrátíte, zjistíte, že uplynulo sto let.

Kvůli tomu by byl truckerský život poměrně náročný. Představte si, že byste se vrátili z třítýdenní cesty a zjistili, že jste za celé století vydělali jenom sedm kreditů. A nemělo by smysl dovážet nejnovější elektroniku, tedy rozhodně ne, pokud by už v úterý měla deset let po záruce. A pak je tu ten slavný paradox s dvojčaty, kdy trucker odjede na víkend, vrátí se a zjistí, že se jeho jednovaječný bratr oženil s jeho přítelkyní, vychoval děti a zemřel stářím. (Říká se tomu paradox, protože trucker má pocit, že by měl být naštvaný, ale nenajde už nikoho živého, komu by za to vynadal.)

Je to tak. Když se přiblížíte rychlosti světla, začne se dít spousta divných věcí. Proto truckeři jezdí o dost pomaleji, když jsou v blízkosti planet, vesmírných stanic a dalších urbanizovaných oblastí. Ale jakmile vletí do volného vesmíru, chtějí ten ztracený čas dohnat. Trik je v tom, sešlápnout plyn až k podlaze a všechna rychlostní omezení prohrnout, ať už je člověk honem pryč.

Jasně, teoreticky je to nemožné, ale v praxi je to jediný způsob, jak se vyhnout dilataci času. Jakmile začnete ignorovat rychlost světla, můžete už celkem snadno ignorovat celou teorii relativity. Poučením samozřejmě je, že když navrhujete dálniční systém nebo vesmír a stanovíte příliš omezující pravidla, budou je truckeři porušovat, protože nebudou mít jinou možnost, jak doručit náklad včas.

Existovalo krátké historické období, kdy truckeři jezdili bez vysílaček. Když jedete rychleji, než jak dokážou cestovat vlny z vaší vysílačky, můžete zprávy posílat jenom truckerům, kteří jedou za vámi, a sami přijímáte zprávy jen od těch, co máte před sebou. Takže si moc nepokecáte.

Pak ale výrobce elektroniky Dynodyne přišel se zesilovačem signálu, takže se moderní rádiová komunikace šíří mnohem rychleji, než jak rychle dokážou lidé jezdit. To je fajn. Jinak by truckeři museli svoje tlachání, kterého je plný éter, sepisovat na papír a doručovat osobně.

Právě zesilovač signálu a raketové motory rychlé tak akorát, aby člověk stihl doletět včas, umožnily takové věci jako cestování vesmírem, galaktické trucky a nakonec i kolonizování celé galaxie. Jediný, kdo na tom byl bitý, byli fyzikové, kteří zasvětili celý profesní život bádání o hyperprostoru. Nakonec se ale ukázalo, že hyperprostor má vojenské využití, takže si na své přišli i fyzikové.

Protože zesilovače signálu měli k dispozici všichni, mohla si Fran být celkem jistá, že tahle pirátská rozhlasová stanice není žádným pozůstatkem osmdesát let starého vysílání, které přiletělo rychlostí světla od nějaké hvězdy vzdálené osmdesát světelných let. To, co z vysílačky slyšela, bylo odvysíláno teď.

Tedy, že by měli zesilovače signálu od firmy Dynodyne k dispozici všichni, není úplně pravda. Třeba zrovna Fran ho neměla. I kdyby měl její skafandr dost energie, aby to stačilo na vyslání signálu ke vzdálené hvězdě, stejně by jejímu volání o pomoc trvalo léta, než by tam doletělo.

Takže předpokládala, že jediná její šance je stopnout nějakou loď, až poletí kolem. Přemýšlela, jestli existuje způsob, jak přilákat kolemletící loď, ale ne piráty. Nejspíš ne. Nejspíš tu nebyly žádné kolem letící lodě, které by nebyly pirátské. Došla k závěru, že ona a Wally jsou první nepiráti, kteří se tu kdy ocitli.

Mýlila se.

25. kapitola

Fran probudilo hřející slunce na oranžovém nebi. Dala by si kafe, vajíčka a možná trochu slaniny. Vedle ní seděl Wally a pochutnával si na hnědém slizu.

„Nedáš si?“ zeptal se. „Našel jsem to na dně moře.“

Fran si nesměle uždibla. Bylo to hořké jako kafe, slizké jako vajíčka a slané jako slanina, ale stejně se jí to hnusilo.

„Díky,“ řekla.

„Klidně si dej ještě.“

„Ne, nemám hlad. Díky.“

Možná by se měla znovu podívat do lesa po nějakém jídle. Nemají snad v lese růst lesní plody, jako bobule a houby? Nebo že by snad houby rostly v moři?

Každopádně potřebovala najít nějaké jídlo, na které by si nedělala nárok obří slepice. Zvedla špičatý klacek.

„Jdu zpátky do lesa,“ řekla.

„Nechceš, abych šel s tebou?“

Ano. Ano, chce. Co rozhodně nechce, je jít tam sama.

„Ne, Wally. Je to moc nebezpečné.“

Wallyho to dokonale zmátlo. „Moc nebezpečné pro koho? Pro tebe, pro mě, nebo pro ten les?“

Fran si povzdechla. „Moc nebezpečné pro tebe, Wally. Nemám pocit, že bys byl zrovna suchozemský tvor.“

„Ne, ale jsem bažinný tvor. Možná najdeme pěknou bažinu.“

„Pěknou bažinu. To zrovna. Koukej, Wally, se štěstím jsme utekli té slepici. Co když narazíme na něco ještě hroznějšího, jako…“ Snažila se vymyslet něco hroznějšího, než je rozzuřená třímetrová slepice.

„Jako rychlejší slepice?“

„Jo, Wally. Nebo něco dokonce ještě hroznějšího. Nemyslím si, že by se to nechalo zahnat tímhle klackem.“

„Tak proč si ho bereš?“

„Cítím se s ním líp.“

„Chápu. Ale když s sebou vezmeš mě, tak se cítit líp nebudeš.“

„Ne. Teda ano. Teda… Nevím. Chci říct, že bych se cítila líp, kdybych tě měla s sebou, ale nevím jistě, jestli bych tě dokázala ochránit.“

„Já se ochráním sám.“

Fran si představila pantera pádícího lesem a Wallyho, který se na svých nemotorných chapadlech snaží rychle odplazit pryč.

„Kdyby se ti něco stalo, bylo by mi to fakt líto.“

„Díky, Francesko. Mně by zase bylo líto, kdyby se něco stalo tobě. Tak mi dovol jít s tebou.“

Fran si povzdechla. „Dobrá. Pojďme.“

Když přišlo na hledání potravy v divočině, byla Fran neschopná. Wally byl zase neschopný, když přišlo na útěk před obrovskou slepicí. Ale stejně měl pravdu – bez ohledu na to, jak neschopní jsou, pořád bude bezpečnější, když se budou držet pohromadě.

Fran šla napřed a šťouchala ostrým klackem do rostlin. Wally se nevzrušeně šoural za ní.

Wally se nenechal jen tak něčím rozhodit. Nejen, že byl pod tlakem klidný, byl navíc ještě zvědavý. Nebezpečí pro něj nebylo děsivé, bylo spíš zajímavé.

Ztroskotali na neobydlené planetě bez možnosti zavolat o pomoc a Wallyho to zjevně nezajímalo. Byla to situace, v níž si mohl užívat utrpení plnými doušky, ale Fran se zdálo, že mu to vlastně ani nedochází.

Ne že by na tom záleželo. Fran samozřejmě nevěřila, že by tři kroky k herecké kariéře propagované Lenem Schwindelem někdy někomu doopravdy k něčemu pomohly; tedy vyjma stálého příjmu pro Lena Schwindela.

Nebylo reálné, aby se Wally někdy stal hercem. Zvlášť ne teď, když měli tak malou šanci vůbec se dostat zpátky do civilizovaného vesmíru. Na záchranu tu můžou čekat klidně roky. Fran na téhle planetě nebyla ještě ani den, ale už teď jí bylo jasné, že sem ještě lidská noha nevkročila.

Pohledem zachytila kus papíru na blízkém stromě. Už byla tak zvyklá ignorovat reklamu, že jí chvíli trvalo, než si uvědomila, proč tenhle kus papíru nejspíš stojí za povšimnutí.

„Wally… co to je?“

„Vypadá to jako nějaký plakát.“

„Ale… co tady dělá?“

„Visí na stromě.“

„Ale… kdo ho tam dal?“

„Nejspíš někdo z města.“

V této fázi jejich přátelství už si Fran zvykla na rozhovory, které nedávaly smysl. Teď měla ale poprvé podezření, že je to ona, kvůli komu ten rozhovor nedává smysl.

„Tady je nějaké město?“

„Ano. Myslel jsem, že bychom měli přistát poblíž, kdyby někdo z nás náhodou potřeboval lékařskou péči. Tys to město neviděla, když jsme přistávali?“

Ve skutečnosti se spíš řítili. A Fran byla příliš zaměstnaná pozorováním těch částí scenérie, o které se mohli rozmáznout na kaši.

„Ne… asi jsem ho přehlédla.“

„Aha. Tak to je mi líto. Myslel jsem, že si samoty ceníš natolik, že se tomu městu vyhýbáš záměrně. Asi jsem se ti o něm měl zmínit.“

Fran se zhluboka nadechla. Zabít ho nemohla. Byl jediný, kdo věděl, kde město leží.

„Wally, kde je to město?“

„Myslím, že támhle,“ ukázal chapadlem. „Nejspíš tam dojdeme po téhle stezce.“

Aha, stáli na okraji široké cesty. Protože ji tvořila jenom hlína a absence rostlinstva, měla Fran původně dojem, že je to v džungli přirozený jev, jenom další podivnost, na niž tu lze narazit. Ale teď, když se nad tím trochu zamyslela, si uvědomila, že takové cesty nejspíš nejsou něco, co si džungle usmyslí vytvořit sama od sebe. Tahle byla dost široká, aby po ní mohli jít tři lidé vedle sebe a větve směřující ke stezce byly mnohem pahýlovitější než větve na odvrácených stranách korun. Stezky se zjevně budovaly odsekáváním kusů rostlin. Kdo by to byl řekl?

„No, nejsem zrovna holka do přírody.“ připustila.

Wally to přešel mávnutím chapadla: „Míra tvého genderu pro mě není důležitá.“

„Chtěla jsem tím říct… Hm, to je jedno. Pojďme najít to kafe. Teda město.“

„Jasně.“

Vydali se po stezce. Prošli kolem dalšího plakátu.

Šli po stezce dál. Prošli kolem dalšího plakátu.

Šli po stezce ještě dál. Fran začala v podvědomí hlodat neodbytná myšlenka. Našeptávala jí, že by si ten plakát konečně mohla prohlédnout.

Když přišli k dalšímu plakátu, podívala se na něj. Bylo to něco s cirkusem.

S cirkusem.

Fran se zastavila.

„To je moje matka!“

26. kapitola

V hlavním titulku na plakátu stálo „Kočovný cirkus pana HumB0Ta!“. Text pod tím sliboval, že se bude hrát ve čtvrtek večer.

Všemu dominovala retušovaná fotografie Franiny matky letící vzduchem a natahující ruce k muži, který se houpe hlavou dolů na visuté hrazdě. V hloubce pod nimi stál uprostřed klece se třemi lvy robot v cylindru.

Wally si změřil plakát kritickým okem. „Která je tvoje matka? Ta, co letí, nebo ta, co visí za nohy?“

„Ta, co letí,“ odpověděla s námahou. Bušilo jí srdce. „Ten, co visí, je muž.“

„Když to říkáš,“ pokrčil chapadly Wally, ale nevypadal, že by ho to přesvědčilo.

„Tohle je hrozně divný.“

„Přiznávám, že ty flitry jsou trochu moc křiklavé i na lidi, ale –“

„Ne to, co má na sobě, Wally. To, že je vůbec tady!“

Ta nepravděpodobnost byla – no, byla astronomická. V Galaxii je tolik hvězd. Kolem každé je spousta planet. A cirkus její matky hraje zrovna tady, na planetě tak zaostalé, že tu nemají ani komunikační satelity, a to v přesně stejnou dobu, kdy tu Fran náhodou ztroskotala.

Před pěti minutami byla přesvědčená, že uvízla na neobydlené planetě. A teď míří po stezce, která ji dovede do města, kde hraje cirkus s její matkou.

To nemohla být jenom shoda okolností. Takové věci se dějí jen díky boží vůli.

A Fran si nebyla jistá, jestli to dokáže ustát. Co asi řeknete ženě, která vás opustila, když vám byly čtyři? „Ahoj mami. Pěkný flitry.“?

Ale ona přece nic říkat nemusí, že? Může jít na představení, podívat se na akrobacii na visuté hrazdě a pak se rozhodnout, co dál. Nebo se může poptat, kde cirkus stojí, a rozhodnout se tam nejít.

Kdy vlastně bude čtvrtek?

Fran se klopýtala stezkou a nechápala, proč se to všechno děje zrovna teď. Proč se to nemohlo stát, když byla mladší a nejvíc to potřebovala? Nebo až bude starší a dokáže si s tím poradit? Úplně zapomněla hrozit okolní džungli špičatým klackem. Sotva si uvědomovala, že se vedle ní šourá Wally.

Wally se zastavil.

Fran zamrkala. Došli na okraj lesa. Mezi nimi a pláží stály tisíce chatrčí.

„Vidíš?“ ukázal Wally. „Tohle je to město.“

Fran procitla z transu a zase začala vnímat, co se kolem ní děje. Došla k závěru, že „město“ není zrovna slovo, které by sama použila. V jejích představách bylo „město“ něco se spoustou skla, plastu a oceli, zatímco tohle sídlo zjevně tvořily klacky zapíchané do písku.

I lidé tu byli mnohem, hm, přírodnější, než Fran čekala. Nosili sukně z trávy, které dosahovaly ke kolenům, a tak se Fran nabízel pohled na jejich chlupatá lýtka. Nad pasem měly ženy pouze strategicky nízko zavěšené náhrdelníky z květin. Muži byli odění do vlastních chlupů.

Když lidé Fran a Wallyho spatřili, zastavovali se a zírali. Fran zírala zase na ně. Nemohla si pomoct. Tohle místo zjevně nepatřilo k těm, kde si ženy dělají starosti, jestli jejich břicho vypadá dobře v dvoudílných plavkách. Nebyl to ten typ města, kde si muži dělají starosti, že jejich kolena vypadají jako vyfouklé kopačáky. Byl to takový ten typ místa, kde je každýmu všechno volný, a Fran nebyla ten typ dívky, které by všechno bylo volný.

Wally, který kdysi vyjádřil touhu pozorovat Fran při „výměně kostýmu“ – Wally, který nikdy neviděl Fran bez helmy – pozoroval celý ten výjev spoře oděných osob s naprosto neproniknutelným výrazem.

Po chvíli si Fran uvědomila, že lidé zírají na ni. Wally, navzdory svým chapadlům a černým očím velkým jako žárovky přišel na toto setkání vhodně oblečen, zatímco Fran vyšla z džungle v zářivě stříbrném skafandru a v ruce držela špičatý klacek.

Klacek upustila.

Wally pozdvihl chapadlo a pravil: „Přicházíme v míru. Doveďte nás ke svému vůdci.“

(Směrem k Fran pak dodal: „Je důležité vykročit správnou nohou.“

„Vždyť žádné nohy nemáš.“

„No tak doufejme, že si toho nevšimnou.“)

„My žádnýho vůdce nemáme!“ zakřičela tělnatá žena s kudrnatými šedivými vlasy. „Jsme demokratická anarchistická komuna!“

„Jo!“ přidal se vychrtlý plešatý muž stojící vedle ní. „Volná láska!“

Žena se zakabonila a dala mu loktem herdu do žeber. „Dej si bacha na jazyk, Ámosi, jinak si tý lásky moc neužiješ.“

Vychrtlík se zahihňal.

Jeden mladíček s vážnou tváří a nepříliš vyvinutými, byť ne úplně nevzhlednými hrudními svaly předstoupil a udělal zdviženou rukou jakési nepřirozené gesto. „Buďte pozdraveni.“

(„Co to dělá?“ zeptal se Wally.

„Netuším,“ odpověděla Fran. Vypadalo to na nějaký tajný gangsterský pozdrav.

„Zkus na něj udělat totéž,“ navrhl Wally.

„Myslím, že takhle prostředníček a prsteníček neroztáhnu.“)

„Chʼ wrrzz ch tk-tk ktk!” řekl Wally. „Wrzzz kʼk!”

Mladík se zatvářil zaskočeně.

(„Co to bylo?“ zeptala se Fran.

„Jenom jeden cizí jazyk, co jsem pochytil na cestách. Myslel jsem, že ode mě něco takového čeká.“)

Fran začala mít dojem, že se situace pomalu začíná vymykat kontrole. „Já jsem Francesca. Tohle je Wally. My jsme tady včera, hm, nouzově přistáli.“

„Nový příspěvek do genofondu!“ zvolal Ámos. „To si žádá oslavu!“

Tělnatá žena s kudrnatými vlasy mu vrazila další herdu do žeber. „Podle tebe si všechno žádá oslavu. Tohle chce spíš talíř polívky.“

„No tak fajn,“ povzdechl si Ámos. „Mám hlad.“

Pár loudavě odkráčel pryč.

Mladík, který uměl dělat nepřirozená gesta, řekl: „Vítejte na Kswindu.“

„Díky,“ odpověděla Fran. „Hm…“ Kafe. Slanina. Cirkus. Máma. Tihle lidi by si měli něco oblíct. Fran byla tak rozhozená všemi těmi emočními zvraty, že nevěděla, co říct dál.

Zakručelo jí v žaludku.

Wally a polooblečený mladík se jí poplašeně podívali na břicho.

„Pardon,“ omlouvala se. „Asi mám trochu hlad.“

Wally pokynul mladému muži chapadlem a řekl: „Zaveďte nás do místní restaurace.“

Ukázalo se, že mladík byl docela ochotný je do restaurace doprovodit. Všichni ostatní ztratili zájem a vrátili se k činnostem, které vykonávali předtím, než se Fran a Wally vynořili z džungle. Zjevně byli na návštěvníky zvyklí, což Fran nešlo na rozum. Proč by sem někdo jezdil? Proč sem vůbec přijeli tihle?

Odpověď byla jednoduchá: lidé rádi cestují.

Lidé se vyvinuli v Africe, kde bylo tak hezky, že ani nepotřebovali nosit trička, ale teplé počasí a stálý přísun zvěřiny jim prostě nestačily. Vydali se na sever, obhlédnout ledovce.

Pak zamířili na východ a na západ – pod záminkou „sledování zvěře“, ale ve skutečnosti se jenom chtěli podívat, co je za dalším kopcem.

Když jim kopce došly, domestikovali koně a jezdili napříč pláněmi. Když jim došly pláně, vynalezli katamarány a kolonizovali ostrovy. No, ono není těžké pochopit, proč lidé mohli chtít kolonizovat ostrovy v jižním Pacifiku – na některých je opravdu krásně – ale lidé z nějakého důvodu nezůstali jen u těch hezkých. Kolonizovali i Grónsko. Trmáceli se napříč Arktidou s kapsami naditými velrybím lojem. Nic jiného nejedli.

Řekněte většině civilizovaných živočišných druhů, že máte v plánu strávit šestiměsíční zimu v domě z ledu a jíst při tom jen velrybí lůj, a oni vám poví, že to jste teda dost klesli. Ale lidi nic takového nenapadne. Řeknou vám: „Óch, to zní moc romanticky.“

Takže vzhledem k tomu, že na Zemi kolonizovali lidé všechna místa, která mohli (a spoustu míst, která raději kolonizovat neměli), není žádným překvapením, že jakmile získali přístup k cestování vesmírem, začali vymetat kdejakou díru i tam.

Tahle příjemná planeta s oranžovými oceány v žádném případě nepatřila k těm nejdivnějším. Pravda, byla trochu mimo hlavní tahy, ale po stránce klimatu měla – tedy aspoň ta oblast, v níž přistáli Wally s Franceskou – mnohem blíž k jižnímu Pacifiku než k Arktidě.

První kolonizátoři přiletěli na generační lodi. To znamená, že lidé, kteří začali samotnou kolonizaci, byli pravnuky lidí, kteří se rozhodli nastoupit na loď. Někdo těm pravnukům ale zapomněl říct, aby zavolali domů, že v pořádku dorazili. Prostě přistáli na pěkném místě, vystoupili z lodi a pojmenovali planetu „Kswind“.

Druzí kolonizátoři přiletěli v rámci pátrací expedice, která měla za úkol najít generační loď. Třetí kolonizátoři se vydali na vojenskou misi, jejímž cílem bylo najít pátrací expedici.

Všechny tyto tři lodi byly oficiálně vedeny jako pohřešované. Posádky měly v plánu se ozvat, jenom se k tomu ještě nikdo nedostal. Prostě bylo teplo a od moře vanul svěží větřík, obloha měla celé dny ospalou barvu romantického západu slunce, takže nikdo necítil potřebu s něčím spěchat.

A tak ty tři skupiny kolonizátorů daly geny dohromady a společně se usadily na pláži v chatrčích z trávy a všichni se společně usnesli, že ačkoli jsou lidé věčně hnaní touhou rozšiřovat obzory a hranice, má stejně tak svoje klady schopnost uvědomit si, kdy se člověku poštěstilo narazit na zlatou žílu.

Kswind se vesmíru neohlašoval salvami rozhlasového vysílání. Nevyzdobil se svatozáří satelitů a vesmírných stanic. Nebyly tu žádné továrny, žádné výrobky ani žádný průmysl. A tak se Fran dá odpustit, že si při příletu z vesmíru tohoto jediného sídla na planetě nevšimla.

Ve skutečnosti, jak se Fran zdálo, na tomhle městě nic za povšimnutí nestálo, ani když jím přímo procházela. Budovy byly rozeseté bez ladu a skladu. „Ulice“ byly prostě jen mezery mezi budovami. Fran viděla jeden hoverboard a jeden golfový vozík, ale většina lidí chodila pěšky.

Tu a tam narazila na případy recyklované elektroniky. Mladík, který je vedl do restaurace, měl hodinky, které vypadaly jako chronometr ze skafandru, a na ruce mu je držel pásek ze spletených stébel trávy. Někdo zase před chatrčí používal trup raketového motoru třídy Instigator jako gril. (Podle vůně se na něm peklo kuřecí. Fran zase zakručelo v břiše.) Jedna dívka, asi třináctiletá, se opírala o strom a pouštěla si film na přenosném videopřehrávači, který byl určitě aspoň tak starý jako ona sama.

Tohle nebyla planeta, kde by se něco vyrábělo. Tohle byla planeta, kde si lidé přivlastňovali veteš vyhozenou z lodí, které měly tu smůlu sem zavítat.

Blížili se k nízké nepravidelné budově, z níž se linul opar tvořený kapénkami tuku. Tohle určitě bude ta restaurace. Fran uvažovala, jestli tam budou mít kávu. Mohli by ji mít, ale jen kdyby ji tu někdo zanechal – jako když někdo odnese konzervu leča do armády spásy nebo jako poloprázdný pytlík sušenek, které vám nechá spolubydlící výměnou za svůj podíl na platbě za elektřinu.

Přinejmenším bylo jisté, že mají tuk. Buď na téhle planetě někdo nechal sud se sádlem, nebo lidé přišli na to, jak vyrábět tuk z místního…

No, dobře. Fran nevěděla, z čeho se tuk dělá. Ale ať už byl ze zvířat, z rostlin, nebo z ropy, chtěla ho.

A přesto se Franina chůze s tím, jak opar houstl, postupně zpomalovala. Nejspíš je to jediné restaurační zařízení ve městě – místo, kam nejspíše chodí turisté a přespolní. Co když tam bude její matka? Fran toho o cirkusácích moc nevěděla, ale v jejích představách nešlo o tu sortu lidí, kteří si vaří sami. Jak by taky někdo mohl být celý život jenom o burácích a cukrové vatě? Jestli je její máma na téhle planetě, existuje velká šance, že sedí v téhle restauraci.

„Francesko,“ zeptal se Wally, „co se děje?“

„Co?“ Fran si uvědomila, že zůstala stát na místě. „Ale nic. Hm, jenom jsem si říkala, kde jsou teď ti cirkusáci.“

Mladík pokrčil rameny: „Asi ve vesmíru. Před týdnem odletěli.“

Fran utrpěla další emoční otřes.

27. kapitola

Fran tomu nemohla uvěřit. „Ten cirkus odletěl před týdnem?“

„Škoda, že jste ho propásli,“ řekl mladý průvodce. „Měli tam pár fakt dobrejch klaunů. Byl tam takovej se smutným kukučem a ten měl kýbl s vodou, ale když ho vyšplíchl na lidi, ukázalo se, že jsou v něm konfety! Byla to fakt švanda.“

Fran se otočila k Wallymu: „Jak je tohle možné?“

„Určitě to byl nějaký kouzelnický trik. Ten klaun to udělal tak, aby si diváci mysleli, že vidí vodu, ale ve skutečnosti –“

„Ne, Wally. Myslím svoji matku. Jak je možné, že jsme ji propásli?“

„Teď ti asi úplně nerozumím.“

„Kdybychom na sebe už nikdy nenarazily a nedozvěděly se o sobě,“ řekla Fran, „dávalo by to nějaký smysl. Galaxie je velká. Nebo kdybychom na sebe náhodou narazily na nějaké zapadlé planetě, to by taky dávalo smysl. To je zásah shůry. Ale co je to za vesmír, který zařídí, že neuvěřitelnou náhodou dorazím na přesně tohle místo, přesně v tomhle čase, jeden týden poté, co moje matka odletěla?“

„Nevím.“

Fran zavrtěla hlavou. „To je prostě zvrácený!“

Wally ji konejšivě pohladil chapadlem po zádech.

„Co když je to jenom náhoda?“ zeptal se. „Co když je to vesmíru úplně jedno – na tobě ani na tvém životním příběhu mu nezáleží? Fyzikové dokázali, že čas je jenom řada událostí. Všechny se stanou, ale nemůžou se stát všechny najednou. Proto máme čas. A tohle je dokonalý příklad. Ten cirkus odletěl před týdnem, protože všechno se nemůže stát najednou.“

„Možná se vrátí,“ snažil se ji povzbudit polonahý mladík. „Ačkoli, nikdy jsem nezažil, že by se nějaký účinkující na Kswind vrátil. Ale představení tu máme často. Možná sem přijede jiný cirkus.“

Nějaký, kde nevystupuje její matka.

„Omlouvám se,“ špitla Fran. „Myslím, že teď chci být chvíli o samotě.“

„Aha,“ řekl polonahý mladík. „Dobrá. Restaurace je tamhle,“ zamával neurčitě. „Tak já se, hm, půjdu projít na pláž.“

Zvolna se vydal k moři.

Wally se podíval na Fran a pak se otočil a začal se šourat za jejich někdejším průvodcem.

„Wally,“ zastavila ho Fran, „ty můžeš zůstat.“

„Ale vždyť jsi chtě-“

„Prosím, zůstaň.“

Wally se otočil zpátky. „Samozřejmě, Francesko.“

Fran nevěřícně vrtěla hlavou. Cítila se podvedená. Předtím si nebyla jistá, jestli se chce s matkou setkat, ale že jí to rozhodnutí bylo takhle upřeno, to nebylo správné. Byla zvyklá, že ji vesmír občas srazí na kolena, ale tentokrát se jí vesmír navíc rozhodl dupnout na prsty.

A ošklivý červíček, který jí hlodal v mysli, šeptal, že si za to může sama. Kdyby byla hodná, její matka by ji neopustila. Kdyby byla dobrá truckerka, Bůh by ji nepřivedl na tuto planetu plnou falešných nadějí.

Toho červa nenáviděla! Určitě je to sám Ďábel. Natřikrát reformované, ale stále víceméně katolické dívky nemusely věřit na Ďábla, pokud nechtěly, ale Fran doufala, že ten červ je skutečně Ďáblem. Protože jinak by to znamenalo, že ty myšlenky jsou její vlastní a že si o sobě vážně sama myslí, že je k ničemu.

Celý život strávila tím, že se takovým myšlenkám snažila unikat, ale ani raketové motory jí v tom nepomohly.

Wally na ni hleděl, vypadal mokře a rozbředle.

Fran se zhluboka nadechla a řekla si, že ve skutečnosti o nic nepřišla.

Samotné jí to nepřipadalo jako pravda, ale třeba to pravda být začne, když si to řekne znovu: O nic nepřišla.

Nepřišla sem, aby se viděla s mámou, a taky se s ní neuvidí. A nezáleží na tom.

Máma si může letět, kam chce. Fran ji nepotřebuje.

Jediné, co potřebuje, je snídaně.

„Pojď, Wally. Dáme si do nosu.“

„Do nosu?“

„Jídlo. Pojď.“

„Aha, tak takhle vy jíte. Dobrá.“

Společně vešli (tedy, Wally se všoural) do restaurace. U dveří je pozdravila žena v sukni z trávy a v růžové zástěře.

„Vítejte ve smažírně u Flekatého Omara. Vy určitě nebudete zdejší.“

Fran obrátila oči v sloup. „No ne, jak jste na to přišla?“

„A máte špatnou náladu.“

Fran se nadechla. „Jo,“ připustila. „Promiňte. Já… asi mám trochu hlad.“

„No tak to jste tu správně. Já se jmenuju Laverne.“

Dovedla je ke stolu, který vypadal jako vyrobený z jednoho velkého kusu dřeva. Křesla byla proutěná. I tak to tam vypadalo pohodlně a povědomě. Byl to prostě fast food.

„Dáte si kuře, nebo vajíčka?“ zeptala se servírka.

„Chci kafe a slaninu,“ odpověděla Fran.

„Na prázdný žaludek?“ rozmlouvala jí to číšnice. „Měla byste o sebe víc dbát, drahá.“

„Dobrá,“ řekla Fran. „Dám si kuře… a vajíčka… a kafe a slaninu.“

„Omlouvám se,“ řekla servírka. „Máme jen kuře a vajíčka.“

Vařit s omezenou nabídkou má tu výhodu, že víte, co si lidé objednají. Netrvalo dlouho a servírka jim přinesla snídani.

A Fran musela uznat, že je to bašta. Kuře a vajíčka byly tak dobré, že Fran ani nepostrádala slaninu. Trochu kafe by si dala, ale člověk nemůže mít všechno.

Matku, například. Nějaká by bodla.

Ale co? Má tátu. Je to pěkně dobrej táta. Když vyškrabovala poslední zbytky z talíře, přistihla se, že Wallymu vypráví o svých rodičích – jak je máma opustila a jak na to táta reagoval.

„Táta si myslel, že mu utekla s nějakým klaunem,“ vysvětlovala Fran. „Až o pár let později mu nějaký kamarád prozradil, že se chtěla stát akrobatkou na visuté hrazdě. Očividně to byl její velký sen.“

Fran si vzpomněla, že i Wally má velký sen.

„Ne, že by na snech bylo něco špatného,“ dodala honem. „Ale jak nás mohla takhle opustit?“

Možná, že se jí to máma snažila vysvětlit, ale Fran byla tehdy moc malá, aby to pochopila. Fran moc vzpomínek na dětství nezůstalo – každopádně ne moc takových, které by si chtěla oživovat.

„Nejdřív mě napadlo, že si šla jenom ven hrát. Že se vrátí. Možná si to myslel i táta. Když mi došlo, že máma odešla nadobro… bylo mi jasné, že nikdy nechci být jako ona.“

„Že neodejdeš k cirkusu?“

„Ne.“

Vlastně ano. Rozhodla se, že bude užitečná jako její táta a nebude se lehkovážně hnát za vzrušením jako její máma. Ale Wallymu řekla: „Že neopustím lidi, kterým na mně záleží.“

„A proto u sebe v pilotní kabině nikoho nechceš. Bojíš se, že by na tobě mohlo začít někomu záležet.“

„Cože? Ne!“ To bylo směšné. „Truckeři vždycky lítají sami.“

No, tohle nebyla pravda. Někteří mají obchodní partnery nebo létají i s rodinou. Ale těch, co jezdí sólo, bylo mnohem víc a nebylo potřeba se do toho kvůli Wallymu zamotávat. Wally tomu nerozumí. Fran ráda létala sama. Nemělo to nic společného s…

Ne, Wally tomu nerozumí.

„Každopádně ti děkuju, žes mě vyslechl,“ řekla. „Jsi dobrý přítel.“

Wally se usmál. „Díky, Francesko. Tohle mi ještě nikdy nikdo neřekl.“

„To jsi na vaší planetě neměl žádné přátele?“

„Samozřejmě, že měl,“ ohradil se Wally. „Ale ti se mnou nemluvili. Proto jsem odešel. Doufal jsem, že se skamarádím s někým, kdo provozuje vokální komunikaci.“

„Neříkal jsi, že ses mezi lidi vydal, abys byl hercem?“

„Ne. Přiletěl jsem, abych mohl mluvit. O lidech, co mluvení provozují profesionálně, jsem se dozvěděl až časem.“

„Vsadím se, že bys radši odjel do nějakého filmového studia, než abys absolvoval ještě jednu jízdu se mnou.“

„Vůbec ne. Tenhle výlet mi přišel velice příjemný.“

„I ta část, kdy se nám rozsypala loď a tys málem umřel?“

„Zadržovat dech mi přinášelo určité nepohodlí, to připouštím, ale tím skutečným utrpením bylo, že jsem s tebou nemohl mluvit.“

Fran nevěřícně zavrtěla hlavou. „Ty seš fakt mimozemšťan, Wally. Nemyslím, že znám někoho dalšího jako ty.“

Jistě, i kdyby někoho takového potkala, jak by to zjistila? S pasažéry sotva kdy promluvila, ať už to byli lidé, nebo mimozemšťani.

„Ale vždyť ty jsi taky trochu jako já, Francesko. Oba létáme vesmírem. Oba rádi posloucháme hlasy z rádia. Oba máme své sny.“

„Já žádné sny nemám,“ odporovala Fran. „Žádné sny nechci. Máma měla sny a koukej, jak to dopadlo.“

„Stala se z ní akrobatka,“ řekl Wally.

„Přesně tak.“

„Což byl podle tebe její sen. Jestli se chceš něčím stát, první krok je mít sen.“

„Já se nechci něčím stát. Chci být jenom sebou a být v tom lepší.“

Wally tázavě naklonil hlavu na stranu. „Možná něčemu špatně rozumím, ale nezdá se mi, že by v tom byl nějaký znatelný rozdíl.“

Wally v tom rozdíl možná neviděl, ale Fran určitě ano. Sama věděla, co tím myslí.

„Dáte si ještě něco?“

Fran se otočila na servírku. Jak že se to jmenovala? La-něco. Laverne. To je ono.

„Ne, díky,“ řekla Fran.

„Dobrá, zlato. Jak budete platit?“

Platit? Jo, aha. Platit.

„Hm… můžete mi to napsat na účet u Společnosti, s.r.o.?“

Laverne plivla na podlahu. Byla to hliněná podlaha, ale stejně.

„Se Společností se jdi bodnout. Furt říkají, že nám sem otevřou silnici a přivezou nějaký trubky, ale nikdy se neukázali. Prej řeší kolem magistrály i jiný, důležitější projekty.“

„Počkat,“ skočila jí do řeči Fran. „My jsme blízko transgalaktické magistrály?“

„No, to záleží na tom, co pro tebe znamená ‚blízko‘. Je to odsud asi jeden nebo dva týdny a podle Společnosti, s.r.o., je to prý moc daleko.“

„To je politováníhodné,“ řekl Wally.

Fran zamumlala něco soucitného na souhlas, ale v hlavě už si počítala, co by to mohlo znamenat. Na transgalaktické magistrále byl hustší provoz než na D135. Je možné, že se třeba do týdne najde nějaký turista nebo výletník, který se na Kswindu zastaví. Jestli ten cirkus –

Fran se zhluboka nadechla. Potřebovala zůstat v klidu. Určitě dokáže o tom cirkusu přemýšlet, aniž by při tom myslela na mámu.

Takže: jestli se podařilo tuhle planetu najít tomu cirkusu, určitě se to podaří i někomu jinému. S Wallym se možná ze Kswindu dostanou dřív, než se původně obávala.

„Jak jinak se tu dá platit?“ zeptal se Wally.

„No, máme tu takovou barterovou ekonomiku. Jestli máte něco, co už nepotřebujete, můžete to tu, no… víte… zapomenout.“

Pokukovala přitom výmluvně po Franině multifunkčním opasku, na němž viselo množství užitečných nástrojů. Proč by ale Laverne chtěla nářadí? Vždyť na téhle planetě není ani žádné potrubí.

„Nemyslím, že bychom něco takového měli,“ odpověděla rázně Fran.

Wally zasmušile pokýval hlavou. „Svůj širák jsem odhodil v dál při střetu s divou zvěří.“

„Nemáte nějaké filmy nebo seriály, co už jste viděli?“ zeptala se Laverne. „Moc rádi bychom se konečně dozvěděli, co se stane ve třetí řadě Kosmického Shakespeara.“

Fran se na Kosmického Shakespeara nedívala. Viděla jenom jeden díl, ale ten jí nedával smysl. Byl tam nějaký poustevnický technik, který zařídil, aby do jeho asteroidu nabourala vesmírná loď. A jeho dcera, která údajně nikdy nepoznala nic než ten asteroid, se bláznivě zamilovala do prvního kluka, který vystoupil. Bylo to strašně nerealistické. Opravdová holka by se zamilovala do té vesmírné lodi.

„Je mi líto,“ řekla Fran. „Žádná videa nemám.“ Neměla už ani svou krabičku s malovátky.

„Můžeme si to jídlo odpracovat,“ navrhl Wally. „Nemáte nějaké motory, které by bylo potřeba vyladit?“

„Ne,“ řekla servírka a znovu se zahleděla na Franin opasek. „Víte určitě, že nemáte nic, co byste chtěli prodat? Možná něco, co by se dalo roztepat na krásný nerezový servis?“

Fran reflexivně sáhla po svém gyroklíči.

„Určitě nemáme,“ odpověděla.

„No…“ pokračovala Laverne, která se nechtěla té myšlenky jen tak pustit. „Fajn… tak to asi můžete jít dozadu a zeptat se, jestli by pro vás Flekatej Omar neměl nějakou práci.“

Flekatej Omar byl v kuchyni, smažil maso a co chvíli sebou škubl. Jak Fran čekala, kůži měl posetou tmavými fleky. Kůže měl hodně. Většina jí byla na břiše. A břicho mu bylo dobře vidět, protože neměl žádné tričko.

Domyslet si příčinu Omarových fleků nebylo těžké. Na tváři jich měl jen pár, několik dalších na ramenou a pak, když člověku oči sklouzly dolů k jeho kulatému břichu – ne, že by se tím směrem Fran chtěla dívat, ale v hrůzné fascinaci tomu nedokázala odolat.

Každopádně čím blíž byla Omarova kůže horké plotně, tím byly skvrny hustší. Jeho břicho vypadalo jako jeden velký flek s mrňavými oázami zdravé kůže.

„Omare,“ řekla Laverne, „tohle je –“

„Náš novej kuchař,“ zajásal Omar úlevně.

To Fran zaskočilo. „No, vlastně –“

„Fajn, přesvědčilas mě,“ řekl Omar. „Berem tě.“

Hodil Fran obracečku a odešel do zadní části kuchyně, kde si otevřel kelímek s nápisem „Mast na popáleniny“.

Fran zírala na obracečku, která jí přistála v ruce. Co teď s ní?

Omar sténal a roztíral si přitom mast po břiše. Laverne ho soucitně pozorovala.

Fran přešla k plotně a podívala se na hrudky masa. „Co mám dělat?“

„Obracet to,“ houkl na ni Omar. „Dokud je to růžový, obracej. Když to zbělá nebo zhnědne, dej to na talíř. Když je to moc hnědý, dej to na talíř tou hezčí stranou nahoru.“

„Oukej,“ řekla Fran.

„Hodně štěstí,“ popřála jí Laverne. „Půjdu se zeptat, co si dají ti lidi na trojce.“

„Promiňte,“ řekl Wally a následoval Laverne ven. „Promiňte, co mám dělat já?“

28. kapitola

Netrvalo ani dva týdny a Fran uměla smažit jedna radost. Nebyla to lehká práce, ale nebyl to zrovna ani ten druh zaměstnání, na který potřebujete vysokou školu. Ale abyste si zase nemysleli, obnášelo to víc než jen obracet, obracet, obracet. Musela pravidelně mastit plotnu. A musela ji oškrabávat do čista, aby se na ní jídlo nepřipalovalo. Ale rozhodně na to měla.

Z Wallyho byla skvělá servírka. Unesl šest talířů najednou. A jakmile si trochu zvykl, růžová zástěra už ho skoro ani nezpomalovala.

Tou nejhezčí věcí na práci pro Omara bylo, že mu Fran nic nedlužila. Smažení bylo monotónní, šichty dlouhé, ale neměla dluhy. Nikomu nic nedlužila.

Lidé ve skutečnosti dlužili jí.

Laverne předtím řekla, že jejich ekonomika funguje na principu barteru, ale místní ve skutečnosti praktikovali spíš ekonomiku službiček. Zákazníci u Flekatého Omara dlužili Omarovi službičku. Omar dlužil službičku svým zaměstnancům. A takhle, skrz složitý systém, který si Omar zaznamenával pomocí vrypů do kůry stromu, se daly službičky zákazníků převést na Fran. Fran a Wally měli například právo na jeden pokoj v místním motelu.

No dobře, nebyl to opravdový motel. Na to mu chybělo parkoviště, kabelovka a rozvrzaná klimatizace, která věčně čeká na opravu.

Byl to jenom několik chatrčí na kraji města, ale dokud Fran s Wallym pracovali u Flekatého Omara, byla jedna z těch chatrčí jejich. Nebyl to žádný luxus, ale u poctivé práce se nepředpokládá, že povede k luxusu. Předpokládá se, že povede k uspokojení z dobře odvedené práce.

A nějakou dobu to tak opravdu fungovalo.

Fran si nebyla jistá, kdy se z poctivé práce stala monotónní. Nezapsala si do deníčku, kdy se z monotónní práce stala otročina. Prostě dál dělala svou práci, den za dnem, až do jednoho večera, kdy si konečně uvědomila, že je vyčerpaná.

Byla tak vyčerpaná, že se jen chtěla svalit do hamaky, ale když se člověk svalí do hamaky, hamaka se otočí vzhůru nohama a Fran už se dál otáčet nechtěla.

Místo toho si do hamaky lehla opatrně a zavřela oči. Najednou se jí před nima zhmotnily kusy smaženého masa.

O pár minut později se vrátil ze svého každovečerního plavání v moři Wally a vstoupil do chatrče se slovy: „Jaký to osvěžující den!“

„Hmmmf,“ zamručela Fran.

„Štěstí, že máme takovou skvělou práci, že?“

„Nnng,“ opáčila Fran.

„Jídlo zdarma, čistota na pracovišti, plat postačující k pokrytí nájmu a ohromný potenciál kariérního růstu!“

„Co to plácáš?“ zeptala se Fran. „Vždyť jsi servírka. Kam si myslíš, že můžeš růst?“

„Cože? Je to přece odrazový můstek ke kariéře v herectví,“ řekl Wally. „Ramona Twilightová taky dělala servírku, když ji objevili pro trhák Odváto solárním větrem. Minerva Fishbinderová byla taky servírka, než prorazila ve filmu Někdo to rád na 5 000 kelvinů. Tiffany Morgensternová byla servírka, než jí na stole přistál natáčecí kontrakt, díky kterému si mohla zahrát Ífigeneiu v Aulidě.“

„Tohle myslím neznám.“

„Obětovali ji,“ vysvětloval Wally. „Ale bylo to velmi přesvědčivé!“

„To je skvělé,“ řekla Fran. „No, vsadím se, že se tu každou minutou objeví nějací lovci talentů a upíšou tě k roli smělé debutantky po boku postaršího svalovce, který bude mít ve smlouvě klauzuli, kolikrát tě smí políbit.“

„Připouštím, že nejde o stoprocentní analogii k mojí situaci. Ale rozhodně jsem nejlepší mimozemský herec na téhle planetě.“

„Protože na téhle planetě jiní mimozemšťani nejsou.“

„Přesně tak. Myslím pozitivně.“

„Hmf, když myslíš, že to něčemu pomůže…“

Wally chvíli mlčky přemýšlel.

„Francesko?“

„Ano, Wally?“

„Ty jsi pesimista?“

„Ne,“ řekla Fran. „Proč?“

„Jen tak.“

„Chci říct, že nejspíš jsem vůbec nejmladší člověk, který dluží všechno, co v budoucnu vydělá, Společnosti, s.r.o.“

„Co prosím?“

„Ztroskotala jsem na planetě, kde nikdo nikdy neslyšel o rukávech ani o deodorantu.“

„Co je deodorant?“

„A mám skvělou práci, kde naplno uplatňuju svoji mentální kapacitu a která nabízí mraky možností: můžu dělat maso s vejci k snídani, maso s vejci k obědu anebo maso s vejci k večeři. Co víc by holka mohla chtít?“

„To má být řečnická otázka?“

„Jsem tak groggy, že ani nevím.“

„Aha.“

Následovala další chvíle naplněná tichem. Fran během ní snad stihla i usnout. Ale ještě zaslechla Wallyho dotaz:

„Truckeřina byla jednodušší?“

Fran se v hamace posadila, ta se s ní otočila vzhůru nohama a Fran a spadla na zem. Zaúpěla a dovlekla se do proutěného křesla.

„Nepamatuju se,“ řekla. „Dobře. Ano. Myslím, že některé části ježdění s truckem byly jednodušší – nebo aspoň ne tolik úmorné jako stát celý den nad rozpálenou plotnou. Ale nechci se k tomu vrátit, protože to bylo jednoduché. Chci se vrátit, protože –“

Fran se zarazila a pořádně se zamyslela nad tím, co řekne.

„Ano?“ zeptal se Wally.

„Chci se vrátit,“ uvědomila si Fran. „Je mi jedno, jak strašně jsem zadlužená. Chci řídit. Chci lítat rovnou skrz roje meteorů a nevědět, jestli se dostanu na druhou stranu. Chci mít osud ve svých rukou, dělat chyby a platit za ně. Musím se vrátit.“

„Tak to doufám, že nás odtud někdo odveze,“ řekl Wally.

29. kapitola

O dva dny později objevila Fran na zdi restaurace U Flekatého Omara nový plakát: „Zeke a Hmyzáci, čtvrtek večer na planině Apollo.“

Lepidlo ještě ani nezaschlo. Sundala si rukavici, aby se na vlastní kůži přesvědčila, že tam ten plakát opravdu visí. Tohle nebyla zapomenutá reklama na něco, co už proběhlo. Ne. Tentokrát to bylo doopravdy.

Chytila Wallyho za chapadlo a vyhrkla: „Věříš na zázraky?“

„Nevím,“ zamyslel se Wally. „Počítají se vafle?“

„He?“

„Vafle mají spoustu takových malých přihrádek, ve kterých dokonale drží marmeláda. A javorový sirup je tekutina lepkavá tak akorát, aby se v těch přihrádkách udržela a vafle se přitom moc nepromočily. A přesto byly vafle a javorový sirup vynalezeny nezávisle. Vesmír je plný věcí, které se vzájemně dokonale doplňují, i když nevznikly společně. Díky tomu mám pocit, že ve vesmíru musí být nějaká vyšší moc, která usiluje o to, aby všechno dobře dopadlo.“

„Vafle,“ přemítala nahlas Fran. Docela ráda by tohle pověděla Otci Dominguezovi, jen aby viděla, jak se na to bude tvářit. „Wally, ztroskotali jsme na planetě, odkud se nedá zavolat o pomoc, a ani ne o šest týdnů později se tu ukáže jedna z nejlepších truckerských kapel v Galaxii a bude tu koncertovat. Ta nepravděpodobnost je astronomická!“

Wally se nad tím zamyslel.

„Vždycky jsem si říkal, co to asi znamená,“ vysvětloval. „Odkazuje to slovo ‚astronomický‘ na skutečnost, že ve vesmíru, kde jsou miliardy galaxií a v každé z nich miliardy hvězd, si můžeš být jistá, že se někde děje něco velmi nepravděpodobného? Nebo ‚astronomický‘ znamená, že ta křivka pravděpodobnosti z určitého úhlu pohledu vypadá jako Velký vůz?“

„Wally, budeme zachráněni! Ty nejsi nadšený?“

„Aha. Myslíš, že je možné, aby nás ti hmyzáci vzali na palubu?“

„Jasně, že vezmou,“ řekla Fran. „Myslím. Jsou to truckeři. Truckeři si musí navzájem pomáhat.“

Fran nikdy ani nenapadlo zapochybovat o tom, jestli jsou Zeke a Hmyzáci opravdoví truckeři. Jejich hudba vždycky zněla strašně autenticky. Ale teď, když hrozilo, že je bude muset poprosit o pomoc, začala nad tím uvažovat důkladněji.

Co když je Zeke Stein tak slavný, že už ostatním truckerům pomáhat nepotřebuje? Co když je to jenom zpěvák a vůbec není opravdický trucker? Co by jí víc zlomilo srdce? To, že navždycky uvízne na Kswindu, nebo to, že ji odmítne někdo, jehož hudbu má tak ráda?

„No, v tom případě myslím,“ řekl Wally, „že bychom se měli sbalit.“

„Jo,“ souhlasila Fran. „Jo, měli bychom se sbalit.“

30. kapitola

Fran toho na sbalení moc neměla.

Zato ale chtěla vypadat co nejlíp. Ve čtvrtek odpoledne odešla dřív z práce, aby se mohla vykoupat a vyprat si kombinézu. Bylo praktické, že se obojí dalo udělat zároveň tak, že si šla v kombinéze zaplavat do moře.

Vlasy měla trochu rozcuchané, ale když si vezme helmu, nikdo si toho nevšimne. Většinu tukových skvrn odstranila ze skafandru tak, že ho vydrhla pískem. Pak se vydala na planinu Apollo.

Planina Apollo byla veliká paseka na druhém konci stezky, po níž Fran s Wallym přišli do města. Byla dost velká na to, aby se na ni vešlo pódium, celá lidská populace Kswindu a vesmírný truck.

Fran se zastavila na okraji planiny a zírala na loď. Byl to pravý a nefalšovaný vesmírný truck Společnosti, s.r.o., postavený z pravých a nefalšovaných trubek Společnosti, s.r.o.

Takže Zeke a Hmyzáci nebyli jenom jako. Byli to opravdoví truckeři, stejně jako ona. Vesmír ji naučil nedělat si iluze, ale někdy se zapomněla a nějakou se nechala unést. A tohle byla jedna z nich.

Moc nevěděla, co podniknout. Pódium už bylo postavené, takže tady pomoc nabídnout nemohla. Možná by mohla počkat, až bude po koncertě, a nabídnout pomoc s bouráním. Pak by se mohla nenuceně zmínit, že jejich hudbu poslouchá, když jezdí s truckem, a Zeke by řekl: „Jé, ty jsi taky truckerka?“

A pak by mu Fran mohla vylíčit příběh o tom, jak prchali před piráty, jak jim vesmírný krab roztrhal loď na kusy a jak ztroskotali na téhle planetě. No a jestli je Zeke opravdový trucker, a ne jen slavný muzikant, který si vydělává tím, že zpívá lži, měl by pak říct: „Nechceš svézt? Můžeme tě vzít k nejbližšímu motorestu.“ A tak by se Fran dostala zpátky k truckeřině.

Pokud má Zeke funkční modul pro podporu životních funkcí mimozemšťanů.

Nebo jestli bude Wally ochotný ještě pár dalších týdnů bez takového modulu vydržet.

A když už přemýšlela o Wallym, kam se vlastně poděl? Měl v plánu jít sem rovnou z práce a moc se těšil, že uvidí svůj první koncert. Určitě sem dorazil před víc než hodinou, ale Fran ho tu nikde neviděla.

Nečekala, že se tu shromáždí tak velký dav. Wally nebyl nejvyšší. To ani Fran. Menší lidé mívají problém se v davu najít.

Fran proplouvala davem a rozhlížela se, jestli neuvidí někde čouhat chapadlo nebo slizkou plešatou hlavu.

Wallyho nikde neviděla, zato ale našla pařez. Když se na něj postavila, měla hlavu o kousek výš. Možná bude mít větší šanci Wallyho najít, když sama zůstane na jednom místě.

Co když tu Wally ani není? Co když se ji vydal hledat zpátky do chatrče?

No, teď pro něj nic udělat nemůže. Jestli se neukáže, může se po něm podívat až potom, co přesvědčí Zekeho, aby je oba svezl.

Řekla si tedy, že na hledání Wallyho bude ještě spousta času, a dál netrpělivě čekala, až začne koncert.

Když se oranžová obloha se zbarvila dohněda, objevil se na pódiu první člověk. Byl to místní pořadatel kulturních akcí.

„Dámy a pánové, milovníci hudby všeho věku, vítejte na planině Apollo na dalším z naší oblíbené série koncertů náhodných kapel, které špatně odbočily.“

Lidé zatleskali.

„Jak jistě víte, za tento program vděčíme jistému zaměstnanci Ministerstva dopravy, který podloudně vyznačuje falešné objížďky. Odměňme tohoto anonymního zaměstnance bouřlivým potleskem!“

Lidé jásali. Skupina nadšených mladíků skandovala: „Za-měst-NA-nec! Za-měst-NA-nec!“

„A teď mi dovolte,“ vzal si opět slovo promotér koncertu, „abych vám bez dalších štráchů – představil tu nejskvělejší truckerskou kapelu – která měla tu smůlu – zabloudit až na Kswind. Ukažte, že jste tady, a pleskejte rukama o sebe, protože přichází Zeke! A! Hmyzáci!“

Řev davu nebyl zrovna ohlušující. Hodně hluku nejspíš pohltila džungle. Na druhou stranu byl jásot patřičně nadšený. Možná nevěděli, kdo je Zeke. Možná nevěděli, co je truckerská hudba. Možná nevěděli ani, kdo je to trucker. Ale věděli, že si můžou užít koncert zadarmo a vážili si toho.

Na pódium vstoupil muž. Měl skafandr, posmutnělý úsměv a přes rameno pověšenou kytaru.

„Ahoj,“ řekl.

Jeho zesílený hlas proklouzl Fran ušními bubínky a zajel rovnou do páteře.

To je on! To je Zeke! Jeho hlas zněl úplně stejně jako v rádiu, až na to, že ho nerušil šum z tisíců hvězd.

Stál tam, na pódiu, ani ne třicet metrů od ní a měl na sobě stejný skafandr jako ona.

Reflektor zamířil k bicím. Zpod pódia vyjela hydraulická plošina a na ní Monika Steinová, Zekeho žena. Sotva nad tom tomy vysvitly její kudrnaté vlasy, čtyřikrát bouchla do hajtky a hned nato nasadila rytmus, který svou dokonalou přesností připomínal rytmické pobrukování Frankenweilerova raketového motoru.

Pak se zdánlivě odnikud ozval akord a rozlehl se do noci. Reflektor ozářil kytaristu, Dvojbradého Brada. Jeho prsty vyloudily ze strun zaúpění teskné jako zoufalstvím naplněná ozvěna velkého třesku. Dav utichl. Dvojbradý Brad zvedl ruku. Pak vysázel několik padesátigigawattových power akordů.

Pod tím vším, jako kdyby se neslo hluboko pod zemí a vibrovalo podrážkami Franiných bot, zaznělo dunivé burácení elektrotuby. Quasar Kawasaki dul a dul, jako kdyby se snažil odfouknout celé obecenstvo pryč.

Pak zahrál Zeke. Jediný tón, chladný a pronikavý jako vítr vanoucí chodbami opuštěné poškozené vesmírné lodi.

Tichým, příjemně vtíravým tenorem začal Zeke zpívat:

Kde je cesta z diamantů a vesmír studenej jak led,

jezdí osamělej trucker, kterej nevrátí se zpět.

Ten příběh je trochu divnej, ale podle táty se fakt stal.

Je o letence jedním směrem. A řeknu ti, co bylo dál.

Quasar s elektrotubou nahodil basovou linku a píseň zrychlila do dvojnásobného tempa. Zeke začal recitovat.

Jmenoval se Ben, byl miláček žen, co čekaly ho všude, kam jel.

Jezdil jako ďas, všechno dovez včas a nikdy žádný zboží neztrácel.

Jednou dostal nápad, že vezme obří náklad a motory, co mají velkej tah.

Nasedl do trucku, vyletěl jak z praku, až se za ním zvedl hvězdnej prach.

Zeke zahrál na kytaru divoké sólo, které znělo jako vášnivý tanec kosmických paprsků. Dvojbradý Brad odpověděl vyhrávkou, která byla ještě divočejší. Vyměňovali si dvoutakty, a když přišel konec šestnáctky, opřela se Monika do kopáků a posunula je do druhé sloky. Zeke se znovu chopil role vypravěče:

Řídil velkou potvoru, ale měl dost motorů, co měly strašnou sílu.

Už byl v půli cesty, když vtom naneštěstí potkal černou díru.

Dík Hawkingově radiaci pochopil tu situaci, že když bude zarytě

lpět na svým nákladu, stáhne ho dozadu, skončí v singularitě.

Tentokrát si s Bradem vyměňoval vyhrávky Quasar. Zkreslené tóny elektrotuby se rozléhaly lesem. Všechno prořezávaly jiskřivé vysoké tóny kytary. Monika držela tempo na celých šestnáct taktů a čtyři přidala, aby mohl doznít poslední tón Dvojbradého Brada, který pak nastartoval další dunivou basovou linku. Zeke začal znovu zpívat, ale tentokrát tlumeným, chytlavým hlasem:

Náklad letěl jedním směrem

a Ben zase druhým.

Rychlejc, než by jinej trucker jel.

Zbyla mu jen kajuta

a nic, čím by zabrzdil.

Pak už o něm nikdo neslyšel.

Burácení basy znovu ustalo. Pak v doprovodu několika osamocených kytarových akordů, zdůrazněných údery do činelů, zazpíval Zeke poslední refrén:

Kde je cesta z diamantů a vesmír studenej jak led,

jezdí osamělej trucker, kterej nevrátí se zpět.

Tóny dozněly a nastalo ticho. Obyvatelé Kswindu stáli v úžasu.

V Zekeho tváři se mihl záblesk nejistoty. Proč nikdo netleská?

Najednou se jako mávnutím kouzelného proutku nálada změnila a obecenstvo propuklo v bouřlivý potlesk.

Zeke a Hmyzáci byli najednou nejoblíbenější kapelou na Kswindu, i když zdejší lidé nejspíš nikdy předtím vesmírný truck neviděli.

Zekemu se ulevilo a usmál se. „Díky.“

Fran se usmála taky. Vždycky si myslela, že truckerská hudba je hlavně pro truckery. Lidé na Kswindu nemohli mít tušení, jak se tam nahoře žije, ale Zeke a Hmyzáci je nějakým záhadným způsobem dokázali oslovit a sdělit jim to. Hudba je magie a Fran jí chtěla víc.

A taky jí víc dostala. Monika procítěně zazpívala píseň „Černá díra v srdci mém“. Dvojbradý Brad zazářil v instrumentální skladbě „Rozvoranej rozchod“. Zahráli skoro všechno z nejnovějšího alba, ale i pár starých šlágrů jako „Relativní duet“ Zekeho a Moniky („Jsme na stejný lodi, jedem stejně rychle, tak proč seš najednou tak starej?“).

Ke konci vystoupení zahráli melodii, která začínala jako něco, co už Fran někdy slyšela, ale když Zeke začal zpívat, došlo jí, že je to něco nového:

Truckerům se dějou zvláštní věci.

Tuhle třeba potkal jsem

emzáka, co čekal na krajnici

se zvednutým palcem a palcem a palcem a palcem a palcem…

Na plošině v zadní části pódia vyjela do záře reflektorů malá neforemná postava. Od plešaté hlavy nového účinkujícího se odráželo světlo a ozařovalo lesklá chapadla. Jedno po druhém je zvedal nahoru a mával.

Byl to Wally.

Dalším chapadlem si vzal mikrofon a do něj zazpíval:

Hej, pane truckere, můžete mě svézt?

Zabloudil jsem a teď hledám cestu podle hvězd.

Chci domů a uvízl jsem v téhle síti cest.

Hej, pane truckere, můžete mě svézt?

Hlas měl trochu pisklavý. Výslovnost byla taky trochu mimo. Ale fungovalo to dokonale. Wally zněl jako mimozemšťan, který si chce stopnout truck.

Protože přesně o to se snažil.

A obecenstvo jásalo. Možná nerozuměli truckeřině. Možná nerozuměli dálkovému cestování nebo samotě v tichém mezihvězdném prostoru. Ale chápali, že tenhle roztomilý malý mimozemšťan zpívá jen pro ně, a připadalo jim to jako nejlepší věc, kterou viděli od doby, kdy do města přijel cirkus.

31. kapitola

Po koncertě, po posledním přídavku, poté, co dozněl potlesk a dav se začal hrnout zpátky do města, se Fran začala tlačit proti proudu a snažila se dostat do backstage za Wallym. V tom davu polonahých lidí – všichni byli vyšší než ona – neviděla, kam jde. Jak se drala proti proudu, nevěděla jistě, jestli postupuje vpřed, nebo ji lidé valící se kolem ní ve skutečnosti unášejí pryč.

Pak davy konečně prořídly a Fran zahlédla pódium. O okamžik později stála samotná uprostřed planiny Apollo. Mezi ní a Hmyzáky už nestálo nic než pódium, zvukařské aparatury a řetěz hromotluků v tričkách s nápisem „OCHRANKA“ napnutým přes hrudní svaly.

Fran se jich na okamžik lekla. Pak si uvědomila, že ty muže zná; jen je měla v tričkách problém poznat.

Jeden z nich byl ve skutečnosti její šéf. A protože v práci nezmeškala jediný den, pořád jí dlužil službičku.

Přišla k Flekatému Omarovi a zeptala se: „Můžu jít do backstage a promluvit si s Wallym?“

Hrudník, který stál vedle Omara – tedy muž, který stál vedle Omara, řekl nejistě: „Monika nám řekla, že dozadu nikdo nesmí.“

„Ale já jsem Fran,“ nenechala se odbýt. „Vždyť mě znáš.“

A ona zase znala jeho. Jmenoval se Arnošt a kuře mu nejvíc chutnalo, když je spálila na uhel.

„Tady se známe všichni,“ řekl Arnošt. „Monika o známejch nic neříkala.“

Omar zatím mlčel. Prostě jenom zíral na Fran se smutným výrazem ve tváři. Omar měl velkou tvář, takže když si nasadil nějaký výraz, nedalo se to ignorovat.

Omar si povzdechl. „Ty odletíš pryč, že?“

„No… asi ano.“

Počítal snad s dvoutýdenní výpovědní lhůtou? Ne, že by Fran vůbec podepsala nějakou smlouvu.

„Ty popáleniny už se mi konečně zahojily.“

„No…“ řekla Fran. Nečekala, že to na ni takhle vybalí, a doufala, že její odpověď nevyzní moc cynicky. „Můžeš nosit své pěkné nové tričko.“

Omar si znovu povzdechl. „Budeš mi chybět, Fran.“

Vážně? Bude mu chybět?

„No, ty mně taky.“ Přišlo jí správné to říct, i když se pak cítila trochu provinile. Nedokázala si představit, že by se jí mohlo po čemkoli z Kswindu stýskat.

„Wally nám bude samozřejmě chybět taky,“ dodal Omar, „ale u něj jsme věděli, že v restauraci pracuje, jenom dokud se mu nepodaří prorazit. Ale ztratit tebe… No, bez tebe už to nebude ono.“

„Nikdo neumí připálit kuře tak dobře jako ty,“ řekl Arnošt.

Někdo jiný zamručel: „Hodně štěstí, Fran.“

Pak všechna ta upnutá trička mumlala přání všeho nejlepšího, dokud se Fran neocitla na opačné straně zátarasu. Bude jim chybět. Jak to, že ji vůbec znají? Většinu času byla schovaná v kuchyni.

Možná jim ve skutečnosti bude chybět Wally. V té růžové zástěře vypadal roztomile.

Fran hledala pohledem Wallyho a uviděla Zekeho Steina. Hrdlo se jí stáhlo nervozitou.

Pak Zeke Stein uviděl ji. Fran zalapala po dechu, až se zajíkla. To je přece Zeke Stein, nejlepší zpěvák truckerské hudby v Galaxii, a dívá se na ni!

Za Zekem stála Monika Steinová, robustní žena s obrovským kudrnatým účesem tak dokonale pěstěným, až se Fran divila, jestli si na něj vůbec někdy nasazuje helmu. Monika také zahlédla Fran a –

Zamračila se? To se Monika Steinová na Fran opravdu mračí?

Jestli to skutečně byl zlostný pohled, Zeke si ho nejspíš nevšiml. Usmál se a vydal se Fran naproti. Monika šla za ním. Její zamračený pohled se nerozpustil do radostnějšího výrazu. Čím byla blíž, tím bylo víc a víc jasné, že se nepochybně mračí.

„Ty musíš být Fran od Wallyho! Já jsem Zeke Stein.“

Podal jí ruku. Fran ji stiskla. Postřehla Moničin zamračený výraz, a hned Zekeho ruku zase pustila.

„Jsem Francesca Floresová. Teda, Světluška. To je moje volačka. Protože jsem, hm, taky truckerka a hm…“

„Wally říkal, že potřebuješ stopa,“ napověděl jí Zeke.

„Ano.“

„Ale o tom, že jsi ženská, nic neříkal,“ vložila se do hovoru Monika.

„Jejda!“ vyhrkl Wally.

Fran nadskočila. Přišoural se k ní zezadu, zatímco zhypnotizovaně zírala na Steinovy.

„Samozřejmě! Vždyť ty jsi žena! Já jsem si říkal, jak jsi to asi myslela, když jsi řekla, že nejsi moc holka.“

„Já jsem neřekla –“

Wally jí skočil do řeči: „Ano, Fran je téměř dospělá žena. Měl jsem se o tom zmínit? Je to u vašeho druhu problém?“

Monika opět otevřela pusu, aby něco řekla, ale rozmyslela si to a odpověděla: „Určitě to nebude problém.“

Tedy, tohle řekla slovy. Tónem svého hlasu řekla, že si má Fran dát majzla, aby žádné problémy nenatropila. Monika si myslela, že je Fran nějaká svůdkyně!

„Nebudu dělat potíže,“ řekla Fran tiše. Proboha, vždyť je vychovaná, natřikrát reformovaná, ale stále víceméně katolická dívka! „Jenom bych se chtěla svézt k nejbližší zastávce raketoplánů.“

Kolem zrovna procházel Dvojbradý Brad. Při koncertě to vypadalo, že má na sobě hnědý trojdílný oblek se zapínací vestou, ale zblízka Fran pochopila, že má ve skutečnosti hnědý skafandr pomalovaný černými čárami tak, aby to vypadalo, že chodí v obleku.

Dvojbradý Brad začichal. „Nevoní tu někde kuře?“

Monika znovu nasadila nepřátelský výraz. Zjevně si myslela, že Fran s tím sváděním už začala.

„Já, ehm, mám možná trochu tuku ze smažených kuřat na skafandru,“ přiznala Fran. „Snažila jsem se to vydrhnout aspoň pískem. Na téhle planetě nemají žádný odmašťovač.“

„No, na lodi nějaký najdem,“ řekl Zeke. „Ale teď zrovna bouráme stage. Nechceš nám píchnout?“

„Ráda,“ odpověděla s úlevou Fran. Měla pocit, že na ni všichni zírají! Protože to byla pravda.

„Ona má dokonce i svůj gyroklíč!“ řekl uznale Dvojbradý Brad. „Ten se bude hodit. Vítej u Hmyzáků!“

32. kapitola

Stěny se třásly. Bedny rachotily. Loď si prorážela cestu atmosférou Kswindu.

Fran bydlela v nákladním prostoru. Monika jí tam přinesla pár přikrývek a polštář, ale stejně to byl pořád jen nákladní prostor – se spoustou beden a bez oken. Fran už dřív cestovala vesmírným truckem Společnosti, s.r.o., jako pasažér, ale tentokrát to bylo poprvé, co jela jako náklad.

Bylo divné opouštět planetu a nemít možnost sledovat, jak se rovina pod ní mění v obří kouli, jak se obří koule mění v tenisák a jak se tenisák zmenšuje až na maličkou tečku uprostřed temnoty. Nepřišlo jí to správné. Nebylo to řádné rozloučení. A Fran měla pocit, že by se s Kswindem rozloučit měla.

I když nebylo proč. Lidé k ní byli docela milí, ale ne, že by tam měla nějaké kamarády. Celou tu dobu plánovala odjet, takže skamarádit se s někým by nebylo chytré. Takhle nemusela litovat, že někoho z nich opouští.

Možná to byl ten problém. Možná se cítila provinile kvůli tomu, že toho nelituje.

Od dveří se ozval zvuk, jako když zapleskáte rozbředlým banánem o víko popelnice.

„Pojď dál, Wally.“

Wally vstoupil.

„Jů,“ rozhlížel se, „tady je to pěkné! Je tu spousta místa nad hlavou.“

Fran vzhlédla ke stropu. Kdyby měřila dva a půl metru, určitě by tu velkorysou dispozici ocenila.

„To jo,“ odpověděla. „Ráda tě vidím.“

Wally se přeplazil přes pár kusů jevištní techniky a sedl si na bednu vedle Fran. Měl na hlavě novou kšiltovku, ale něco Fran říkalo, že už to není její mechanik. Možná protože měl na čepici napsáno „Zeke a Hmyzáci“. Možná protože vypadal tak šťastně.

„Zeke a Monika mě poprosili, jestli bych s nimi nezkusil pár nových písniček. Hledají další způsoby, jak mě zapojit do představení.“

„To je skvělé,“ řekla Fran. Protože to bylo skvělé. Byl šťastný a… ona mu to moc chtěla přát. „Myslím, že se ti podařilo prorazit.“

„Ano,“ přisvědčil Wally. „Stalo se to přesně, jak tvrdil Len Schwindel. Nejdřív jsem měl sen. Pak jsem poslal Lenu Schwindelovi peníze. Pak jsem získal životní zkušenosti. A teď jsem v showbyznysu!“

„Ale vždyť ti přece ani neposlali ta instruktážní videa.“

„To je pravda,“ odpověděl Wally. „Připouštím, že to mi přišlo podezřelé. Ale výsledek se popřít nedá.“

„Ne,“ musela uznat Fran. „To asi nedá. Takže jsi dosáhl, čeho jsi chtěl?“

„No, myslel jsem si, že chci být hercem. Ale ve skutečnosti jsem se držel moc při zemi. Zpívání je zábava! Můžu tak používat hlas před tisícem lidí, kteří místo toho, aby řekli ‚buď zticha, Wally‘, plácají rukama o sebe a jásají!“

„Takže teď chceš být zpěvákem?“

„Já jsem zpěvák. Je to skvělý pocit.“

„Dobře, Wally. Jsem ráda, žes našel něco, díky čemu jsi šťastný.“

A upřímně měl větší šanci stát se profesionálním zpěvákem než profesionálním hercem. Na to byl příliš bezprostřední. Fran měla pochyby, že dokáže být kýmkoli jiným než sám sebou.

„A co ty?“ zeptal se Wally. „Nikdy jsi nepomýšlela na to, že bys byla zpěvačkou?“

„Cože? Ne, Wally. Jsem truckerka.“

„Ale Zeke a Hmyzáci zpívají truckerskou hudbu. A já jsem tě slyšel, jak si ji taky zpíváš.“

„Jo, no…“

Fran mu chtěla vysvětlit, že na to nemá dobrý hlas. Ale to neměl ani Wally. A Fran nechtěla být ta, která mu řekne, že jeho sláva bude trvat jen tak dlouho, dokud se divákům neokouká.

„Jsou velice přátelští,“ pokračoval Wally. „Jakmile jsem jim vysvětlil, že pracuju jako servírka a že tohle je moje velká šance, vymysleli, jak mě do toho představení zapracovat.“

„To je skvělé,“ řekl Fran. „Teda… překvapivé. Nečekané… ale skvělé.“

„Taková už cesta ke slávě bývá,“ pokýval Wally hlavou.

„Jo, nejspíš.“

„Ty by ses díky tomu taky mohla proslavit,“ vedl si dál Wally svou. Zdálo se, že chce něco naznačit. „Vím, že máš hudební sluch. Nehrála jsi někdy v nějaké kapele?“

„Hrála jsem v kapele na střední, Wally. Ale to je něco úplně jiného.“

„Aha.“

Wally vypadal trochu… ustaraně? Fran ho ještě nikdy ustaraného neviděla. Možná byl z toho všeho jenom popletený.

„No, odvedlas dobrou práci, jak jsi pomáhala rozebrat a naložit pódium,“ pochválil ji Wally. „Vím, že si kapela tvých služeb cení.“

„Já si cením toho, že jsem zpátky v kosmu.“

„Myslíš, že sis u nich udělala dobré oko?“

Chlapi ji měli docela rádi. Ale čím víc ji budou mít rádi, tím větší starosti bude mít s Monikou.

„Jo,“ řekla. „Jasně.“

„Tak to je dobře,“ usmál se Wally. „Někdy mi lidské interakce dělají potíže.“

„Jo, ty bývají ošidné.“

„Jako když jsem zapomněl zmínit, že dozráváš do reprodukčního věku,“ vzpomněl si Wally. „Prostě jsem si neuvědomil, že by to pro Moniku mohlo být důležité.“

„Hm…“ Kolik si asi Wally myslí, že jí je? Dvanáct? „Jo, není to jednoduché.“

„No, jsem rád, že spolu všichni vycházíte… Doufám, že jim dáš šanci, aby tě poznali stejně dobře, jako jsem tě poznal já, Francesko.“

„Jasně.“ Všechny je pozve do svého nákladního prostoru na čaj a sušenky. Pak se pochlubí svou kariérou plnou nabouraných trucků.

Chudák Wally! Vždyť jenom chce, aby ji jeho noví přátelé měli rádi.

Ale to nejlepší, co mohla Fran dělat, bylo zůstat zticha a hledět si svého. K transgalaktické magistrále zbýval asi jenom týden. Stačí, když bude trpělivě čekat a nebude se nikomu plést do cesty.

33. kapitola

Fran byla ráda, že může přejít zpátky na truckerský čas. Na Kswindu ji nejvíc štvalo, jak se planeta periodicky otáčela vůči slunci. Každé ráno do chatrče vtrhlo světlo, ať už Fran chtěla, nebo ne. Nebo naopak, když se v noci probudila a chtěla běžet k moři, aby použila to, co na Kswindu mají místo záchodů, musela šmátrat ve tmě a hledat dveře. Jako kdyby o tom, kdy se bude svítit, měla rozhodovat planeta, a ne člověk. Tenhle přístup jí připadal hloupý.

Teď, když byla zase na palubě trucku, mohla spát, kdy chtěla, a bloumat po lodi, kdy chtěla. To jí vyhovovalo. Samozřejmě to ale taky znamenalo, že si zrovna dávala šlofíka, když zaslechla z interkomu své jméno:

„Haló, Světluško. Mohla bys přijít do pilotní kabiny? Světluška do pilotní kabiny. Zeke konec.“

Fran zatřásla hlavou a otřela si rukavicí hledí. Pak se probrala ještě víc, zvedla hledí a promnula si oči.

Zeke vzkaz nezopakoval. Že by se jí to jenom zdálo?

Hodně si přála podívat se do Zekeho pilotní kabiny, ale zároveň věděla, že tam pasažéři nemají co dělat.

Ale jestli si ji Zeke zavolal, nerada by ho nechala čekat. Vstala a vyšla do chodby.

Prošla kolem Wallyho kajuty a napadlo ji, že by na něj mohla zaklepat. Chtěla se ho zeptat, jestli to hlášení slyšel taky. Navíc ji docela lákalo prohlédnout si jeho kajutu, ale to nebyl dost pádný důvod, proč ho otravovat.

Než vůbec mohla zaklepat, vyšel zpoza rohu Quasar Kawasaki a přistihl ji, jak postává u dveří.

„Ehm, ahoj,“ řekla.

Fran si nebyla úplně jistá, jak s Quasarem mluvit. Nebyl to normální trucker. Kupříkladu skoro nikdy nenosil skafandr. Právě teď měl na sobě měňavý oblek a dlouhé špičaté boty. Jeho vlasy vypadaly jako štětec namočený do kobaltové modři.

Možná by se v jeho přítomnosti cítila příjemněji, kdyby mu aspoň bylo vidět do očí. Ale Quasar vždycky chodil ve slunečních brýlích. Ty, co měl zrovna na nose, měly vypouklá reflexní sklíčka, takže mu propůjčovaly muší vzezření.

„Je vepředu,“ řekl Quasar. Jeho výraz zůstal neproniknutelný.

„Aha,“ vykoktala Fran. „Díky.“

Prosmýkla se kolem Quasara a pokračovala širokou odpadní trubkou dál k pilotní kabině. Že si Monika dělá starosti, aby Fran nezamotala klukům hlavu? No, tak o Quasara se bát rozhodně nemusí. Chová se jako robot.

Vlastně ne. Většina robotů se chová vřeleji než Quasar. Chová se, jako kdyby robot byla ona.

Fran našla pilotní kabinu. Bylo otevřeno. Stejně zaklepala.

Zeke se otočil v křesle a usmál se na ni. „Pojď dál.“

Wally seděl na sedačce kopilota a Monika stála za ním. Když Fran vstoupila, Wally se odšoural stranou a nabídl křeslo Fran.

Fran váhavě vkročila do místnosti.

„Posaď se,“ pokynul jí rukou Zeke.

No, bylo celkem jasné, kam chtějí, aby se posadila. Po Wallym zůstalo na sedadle kopilota trochu mokro, ale ta vlhkost určitě neprosákne jejím skafandrem. Fran se posadila.

Zeke ukázal na čelní sklo. „Snažím se dojet zpátky na magistrálu. Koukni se, jestli ti tu něco nepřijde povědomé.“

„Bez atlasu ne,“ zavrtěla hlavou Fran.

Pak se podívala víc doprava. Něco tu vlastně poznávala. „Hele! To je ta mlhovina, kde jsme s Wallym narazili na toho obrovského vesmírného kraba!“

„Fajn,“ kývl Zeke. „Radši se jí obloukem vyhnu.“

„Jsem si jistý, že Francesca bude excelentní navigátorka,“ prohlásil Wally. „Bezpečně nás dovedla na planetu Kswind.“

Nebyla to pravda. Přinejmenším z Franina úhlu pohledu to tak nevypadalo. Když po ní Wally chtěl, aby si zvolila, kam poletí, rozhodla se intuitivně.

„Je nějaký důvod, proč se nemůžeme vrátit stejnou cestou, jakou jste přiletěli?“ zeptala se.

„Jeli jsme podle vyznačené objížďky,“ vysvětloval Zeke. „A každá šipka zhasla, sotva jsme kolem ní projeli.“

„Lidé na vaší planetě nám poskytli informace, jak se dostat na magistrálu,“ řekla Monika, „ale nejsme si jistí, jestli jim můžeme věřit.“

Věřit těm informacím, nebo lidem? Nebo obojímu?

„Není to moje planeta,“ bránila se Fran. „Ale ti lidé jsou přátelští. Nemyslím si, že by vám chtěli lhát.“

Moniku to nepřesvědčilo. „Když jim nebylo hloupé vyznačit falešnou objížďku a vynutit si koncert zadarmo…“

„Ále, to bylo jenom z legrace,“ mávl rukou Zeke. „Nakonec nám přece zaplatili.“

„Zaplatili nám ve vejcích!“

„Ale jsou to velká vejce,“ řekl Zeke. „Vyděláme na nich.“

„Možná.“

„Určitě. Pletu se snad někdy?“

„Někdy ano,“ odtušila Monika.

„Fajn. Pletu se snad často?“

Monika si odfrkla. Dál se ale nehádala, takže se Zeke mohl zase věnovat Fran.

„Takhle se vydělávají peníze,“ pokračoval Zeke. „Kredity, co dostaneš za doručení trubek, sotva stačí na pokrytí ztrát. Jestli chceš být v plusu, měla by ses podívat, jestli na planetách, na které cestou tu a tam narazíš, není nějaké zboží, které by se dalo prodat.“

„Řekl jsem Zekemu o tvých finančních potížích,“ vysvětloval Wally. „Laskavě se uvolil předat ti pár rad.“

No jasně! To hlavní, co teď Fran potřebuje, jsou finanční rady od truckera, který vydělává mraky peněz z nahrávacích smluv. V celé Galaxii nebylo dost vajec, aby pokryly Franin dluh.

„Díky,“ řekla.

Teď navíc něco dlužila i Zekemu a Monice. Věděla, že by se na to neměla takhle dívat. Truckerský kodex říkal, že si všichni mají navzájem pomáhat. Jedna věc je odvysílat zprávu o stavu vozovky, zatímco zachránit ženu, aby nemusela strávit zbytek života na zapadlé planetě, kde nemají ani elektřinu, je věc druhá. Ve Franiných představách to byly dost rozdílné úrovně pomoci.

Nelíbilo se jí, že by jim měla něco dlužit, zvlášť ne Monice. Monika si myslí, že Fran je jenom nějaká pipka, která se na Wallyho nalepila, jen aby se dostala z planety. Přála si, aby měla možnost prokázat, že je opravdová truckerka.

Palubní interkom zaskřehotal hlasem Dvojbradého Brada: „Hele, Zeke, co to máme na ocase?“

Zeke se podíval do zpětného zrcátka a řekl slovo, které by mu v rádiu vypípali.

Wally se ohlédl k zadnímu oknu. „Á, bezva!“ zaradoval se. „To je ten krab z mlhoviny!“

Vesmírný krab? Francesce přejel mráz po zádech. „Co je na tom bezva?“

„Že sedíš na místě kopilota,“ řekl Wally. „Takže teď můžeš Zekemu pomoct se s tím zvířetem vypořádat.“

Fran se tahle představa nelíbila. „Jediný způsob, jak se s tím krabem vypořádat, je setsakramentsky rychle vypadnout z tohohle sektoru!“

„Už se na tom pracuje,“ protáhl Zeke líně. Měl plyn až na podlaze a rafička tachometru šplhala nahoru. Krab se ale ve zpětném zrcátku dál zvětšoval.

Fran se ohlédla přes rameno na Moniku. „Ehm, nechceš si sednout sem?“

Monika zavrtěla hlavou. Rty měla pevně sevřené a tvářila se nazlobeně. Fran nevěděla, jestli je Monika nazlobená na ni, na Zekeho, nebo na tu situaci obecně. Možná na všechny tři.

„Ta potvora nás dohání,“ procedil mezi zuby Zeke. „Nějaké nápady?“

„Ten krab nemá rád, když se na něj střílí,“ vzpomněla si Fran.

„Chceš říct, že ho střelba zastaví?“ zeptal se Zeke, „nebo že ho naštve?“

„No…“

Jo. Kopilotka za všechny prachy.

„Fuj,“ otřásl se Zeke, když se podíval do zpětného zrcátka. „Krabi mají fakt hnusnou tlamu.“

Fran dostala nápad. „Podívej, Wally by asi nechtěl, abych vám to prozrazovala, protože chce, abyste ho brali hlavně jako umělce, ale kromě zpívání je taky machr na motory.“

„Jak velkej machr?“ zeptal se Zeke. „Protože potřebujeme, aby se stal zázrak, a to svinsky rychle.“

„Wally?“ obrátila se k němu Fran. „Myslíš, že bys nás dokázal trochu zrychlit?“

„Je to žádoucí?“ zeptal se Wally.

„Ano!“ vykřikli všichni tři lidé.

„Ale než stihnu motory vyladit, krab už nás stihne připravit o část lodi, takže je budu muset překalibrovat.“

„Ale ne,“ povzdechli si lidé.

Loď dál svištěla vesmírem se standardními nemodifikovanými motory Společnosti, s.r.o. Krab je dál doháněl.

Zeke, který už se začínal trochu potit, řekl: „Fajn, už to mám. Vidíte ten roj meteorů tamhle? Letíme do něj.“

Fran se podívala, kam Zeke ukazoval. Viděla malý oblak vesmírných balvanů – nic ani zdaleka tak děsivého jako spršky meteorů na D135. Fran ten roj neděsil. Proč by měl děsit takovou nestvůru, jako je kosmický krab?

„Je to nebezpečné,“ pokračoval Zeke. „Ale věřím, že nás tam ten krab nebude pronásledovat.“

„Jak myslíš,“ řekla Monika. „Pojďme na to.“

Zeke se chopil vysílačky. „Pozor! Tady Zeke. Všichni si oblečte skafandry a držte se. Bude to drncat.“

Pak namířil čelním sklem přímo k meteorickému roji.

Vůbec to nedrncalo. Teda, pravda, schytal to kanón na pravoboku a na chvíli je pořádně oslepila sprška oblázků, než si Zeke vzpomněl, že má zapnout stěrače. Ale Fran by si zvládla s čímkoli z toho poradit i ve spánku.

Tedy, až na jeden meteor, na který by musela vstát z postele. Jako jediný byl trochu větší, asi jako gauč. Vyřítil se ze tmy a koulel se rovnou proti Fran. Ta se na okamžik vyděsila, když si uvědomila, že si ho Zeke nejspíš nevšiml, ale pak si vzpomněla, že sedí na sedadle kopilota, takže zmáčkla spoušť a rozstřílela ho na štěrk. Zeke měl plné ruce práce s pilotováním, takže si toho ani nevšiml. Ale Monika si oddechla a Wally něco uznale zamumlal.

Pak vyletěli ven. Vesmírný krab nikde.

„Juchů!“ zakřičel Zeke. Jeho zpocená tvář zářila triumfální radostí.

Fran si nebyla jistá, jak reagovat. Část jejího já si pořád myslela, že to na ni Zeke určitě hraje, aby jí zvedl sebevědomí. Ale ne, ten pot byl opravdový. Zeke si upřímně myslel, že právě proletěl nějakou obzvlášť hnusnou meteorickou bouří a na Moničině tváři byla patrná úleva.

„Ty teda riskuješ,“ oddechla si Monika, „Ale jsem ráda, že na tebe pořád vsázím.“

Zeke se odpoutal a objal ji.

Tvář se mu rozzářila. „Hele! Myslím, že by z toho mohla být písnička.“

Zabroukal si pár not a nakonec zazpíval:

Klidně si riskuj, ale stejně si na tebe vždycky vsadím.

Monika souhlasně pokývala hlavou.

„Světluško,“ řekl Zeke, „převezmi řízení.“

Vyšli s Monikou z pilotní kabiny, broukali si melodie a nadhazovali rýmy.

„To se povedlo,“ pochválil ji Wally. „Určitě jsi zanechala kladný dojem.“

Fran se rukama chopila záložního kniplu. Uvelebila se v křesle a nechala se bzukotem motorů lechtat po páteři. I když seděla na místě kopilota, bylo dobré zase řídit truck.

34. kapitola

Společnost, s.r.o., nabízí štědré finanční pobídky truckerům, kteří doručí náklad rychle, a nadto přidávají bonus těm lodím, které na přistávací plošině vypadají fotogenicky (protože lidé z marketingu chtějí pěkné obrázky, které by mohli vyvěsit na sociálních sítích). Ale ani na těch nejvýnosnějších trasách si žádní úspěšní truckeři nevydělávají jen oficiální cestou.

Mezi bodem A a bodem B mohou truckeři najít spoustu planet P, kde lze vyzvednout suroviny S a doručit je do bodu B za kredity K. Pokud jsou S dostatečně kvalitní, bude hodnota K stačit i na pokrytí veškerých ztrát Z způsobených nehodami @*&#. Díky neoficiálním obchodům lze i z cest, při nichž dojde k @*&#, vytřískat nějaké $! Někdy dokonce i $$$!

Fran se zdráhala uvěřit, že truckeřina obnáší víc než jen postavit dobrou loď a proletět s ní meteorickými bouřemi. Ale musela uznat, že se Zekemu a Hmyzákům vede dobře. A těžko si mohla nevšimnout, že mají na lodi spoustu nákladových prostorů.

Doručovat zboží lidem, které potkají cestou, samozřejmě nebyl jejich jediný melouch. Vedle toho i koncertovali. I když se potřebovali dostat zpátky na magistrálu a nahnat ztracený čas, stejně si našli chvíli, aby cestou vystoupili v pár klubech.

„Všechno se to nasčítá,“ vysvětlovala Monika, když Fran pomáhala kapele stavět pódium v podniku tak malém a temném, že by se mu dalo říkat U hnědého trpaslíka. (Ve skutečnosti se to tam jmenovalo U O’Shaughnessyho.) „Když cestou párkrát zastavíš, můžeš si vydělat dost kreditů, abys měla finanční rezervu, kdyby se něco zvrtlo.“

„Na D135 se toho moc navštívit nedá,“ řekla Fran a přitom utahovala volný šroub na konstrukci pódia.

„Tak si najdi lepší trasu.“

„Nemůžu,“ posteskla si Fran. „Potřebuju nějakej certifikát.“

„Aha,“ pokývala hlavou Monika. „O tom už jsem něco slyšela.“

„Vy ho se Zekem nemáte?“

„Ne, ten je jenom pro nové truckery. My už jsme na magistrále létali, když změnili předpisy, takže jsme povolení získali automaticky.“

Noví truckeři. Jak dlouho bude muset Fran létat, než přestane být novým truckerem?

„Měla by ses na ten certifikát zeptat Zekeho,“ navrhla Monika. „Ten má známosti. Možná by ti uměl pomoct.“

Otravovat Zekeho Steina svými vlastními problémy s úředním šimlem Společnosti, s.r.o.? To by se mu zle odvděčila za jeho laskavost. Fran něco zamumlala v naději, že si to Monika špatně vyloží jako souhlas.

Fran strčila do lešení. Nekývalo se.

„Bezva. Myslím, že teď už je všechno utažený.“

„Díky,“ řekla Monika.

„Rádo se stalo.“

„Francesko… Chtěla jsem se ti omluvit za to, jak jsem se k tobě chovala, když jsme se poprvé potkaly.“

„Co? Ale to je v pořádku.“ Fran nevěděla, co říct.

„Pořád jsem se zlobila kvůli té falešné objížďce. A… no ty víš, jak se mladý holky chovají k muzikantům.“

„Já nejsem žádná poblázněná fanynka,“ ohradila se Fran. „Jsem jenom stopařka.“

„Jsi truckerka,“ opravila ji Monika. „A mě mrzí, že jsem s tebou podle toho nejednala. Odpustíš mi to?“

Jestli to Monice odpustí? Nejspíš existuje nějaký elegantní způsob, jak na podobné dotazy odpovídat, ale Fran se ho ještě nenaučila. Takže řekla: „Jo… jasně. Co by ne.“

„Mluvila jsem s Wallym a vím, co pro něj znamenáš.“

Fajn, na tohle už Fran opravdu odpovědět neuměla. Zamumlala: „Hodně jsme toho spolu prožili.“

„Jenom chci, abys věděla,“ pokračovala Monika, „že tě o něj nechceme připravit.“

„Vždyť může jít, kam si bude přát.“

„Já vím, ale…“

„To je dobrý,“ řekla Fran. „Fakt.“ Mávla rukou k pódiu. „Tohle zbožňuje. Viděli jste, jak je z toho nadšený. A jsem si jistá, že s vámi bude ve větším bezpečí než se mnou.“ Protože Monika a Zeke směli létat na pohodových trasách, kde nikdy nepotkali žádnou meteorickou bouři, která by byla horší než lehká přeháňka.

„Jenom nechci, abys nám třeba vyčítala, že…“ zaváhala Monika. „No, prostě nechci, abys nám něco vyčítala.“

„Ale to přece není totéž, jako kdybyste mi přebírali kluka,“ řekla Fran. I když to trošku zabolelo.

Ale byla to hloupost. Wally byl jenom její pasažér. A když si nechala roztrhat loď na kusy, nebyl už ani to.

„Ale je to přece tvůj kamarád,“ odpověděla Monika, „a já vím, že ti bude chybět.“

Fran si musela v duchu přiznat, že Monika trefila do černého.

Radši rozhovor ukončila: „Musím… donést pár věcí z lodi.“

Odběhla do lodi. Pobrala pár věcí. Snažila se nemyslet na to, že se její a Wallyho cesty zakrátko rozejdou. Aspoň to teď měla u Moniky dobré. To bylo fajn.

Koncert u O‘Shaughnessyho dopadl na výbornou. Bylo nabito. Lidé tleskali na správných místech. Všem se líbila Wallyho stopařská scénka. A soundsystém nezkratoval.

Kapela vydělala na vstupném víc, než čekala, a majitel si chtěl Zekeho zamluvit i na příští měsíc.

Zeke spočítal peníze a řekl, že nad tím popřemýšlí. Fran všem pomohla sbalit. A pak už byli zpátky v trucku a mířili na magistrálu.

35. kapitola

Transgalaktická magistrála nevypadala jako nic extra. Většinu vesmíru tvoří prázdno a prázdno bylo i na parkovišti před motorestem. Ale už jen prostá existence motorestu stačila jako důkaz, že jsou zpátky v civilizaci. Aby Fran vzdala díky za tento zázrak, objednala si vafle.

Všichni si sedli do jednoho boxu a bavili se jako staří přátelé. Dvojbradý Brad popichoval Quasara a vyhrožoval, že mu na hranolky vylije pálivou omáčku. Quasar si omáčku nalil na hranolky sám a pak nenápadně podsunul talíř Bradovi. Monika se pokoušela Wallymu vysvětlit, z čeho se dělá každý z pěti druhů sirupů, které servírka přinesla, ale ani Monika nevěděla, jaký je rozdíl mezi brusinkou a klikvou.

Skvěle se bavili, a než bys řekl švec, bylo po všem. Zeke se omluvil, že půjde zaplatit k pokladně, i když už servírka jídlo připsala na jeho účet u Společnosti, s.r.o. Monika se rozhodla jít na dámy, i když záchody v trucku byly nepochybně hezčí. Quasar na Fran jenom kývl, nasadil si helmu a zamířil ven na parkoviště.

Dvojbradý Brad ještě chvíli seděl a střídavě se díval na Fran a na Wallyho. Povzdechl si. „Hodně štěstí, Fran.“

Pak vstal, vyšel ven za Quasarem a nechal Fran a Wallyho o samotě.

Chudák Wally byl zmatený. „Proč se tvářil tak smutně? A proč ti přál hodně štěstí?“

„Protože už se neuvidíme.“

„Proč ne? My s nimi neodletíme?“

„Ty ano, Wally. Ale já ne.“

„Ty ne? Proč?“

Fran věděla, že to nebude lehké. Pokusila se to vysvětlit. „Já nechci vystupovat s kapelou, Wally. Jsem truckerka.“

„Můžeme být obojí,“ namítl Wally. „Jako Zeke a Hmyzáci.“

Jak mohl pár černých očí velkých jako baterky působit tak upřímně?

„Já nechci být obojí,“ zavrtěla hlavou Fran. „Chci prostě jezdit s truckem – svým vlastním truckem. Víš, že pracuju sama.“

„Ale já jsem si myslel… po tom všem, co jsme prožili…“

Wally byl rozrušený. Když jim krab Franinou chybou roztrhal loď na kusy, Zachoval Wally ledový klid, zadržel dech a holýma… chapadly popadl motor, aby je oba zachránil. Až teprve tady, v motorestu, udělala něco, co jím otřáslo.

„Mrzí mě to,“ sklopila hlavu. „Ale přece jsi musel vědět, že to takhle skončí. Showbyznys je tvůj sen, ne můj.“

„Ale…“

„Jsi skvělý kamarád, Wally. Lepší, než si zasloužím. A teď z tebe bude skvělý Hmyzák.“

„No… díky.“

„Myslím to vážně, Wally. Fanoušci tě milují. Jdi za tou kometou a zjisti, kam tě dovede. Vím, že to dotáhneš daleko.“

„A ty se vrátíš k truckeřině.“

„Jo.“

„Na D135, mezi tu spoustu meteorů.“

„Jo.“

„Ale… nemůže tohle být způsob, jak se dostat z dluhů? Monika říká, že jezdit po magistrále se vyplatí. Mohla bys zůstat s nimi… s námi… Mohla bys ještě chvíli zůstat s kapelou. Možná by se ti to líbilo.“

„Tví kamarádi jsou ke mně milí, Wally, ale já u nich zůstat nemůžu. Nechci být na Zekem a Monice závislá. Potřebuju lítat se svým vlastním truckem.“

„Takže nezávislost je pro tebe důležitější než jistota.“

„Ano.“

Wally udělal zvuk, jako když člověk popotáhne. Možná to byl povzdech. „Myslím, že to dokážu pochopit. Než jsem odletěl ze své planety, učinil jsem podobné rozhodnutí.“

„Jo. Myslím, žes měl pravdu, když jsi říkal, že jsme si podobní.“

„Takže proto všichni najednou odešli? Abychom se mohli rozloučit?“

„Jo.“

„Musíme se líbat?“

Fran se usmála. „Ne. Stačí, když si potřeseme… chapadlem.“

Wallyho chapadlo se jí omotalo kolem zápěstí jako přátelský had.

„Na shledanou, Francesko.“

„Na shledanou, Wally. Budu v rádiu poslouchat tvoje písničky.“

36. kapitola

Fran přes výlohu motorestu sledovala, jak se Zekeho motory zmenšují a zmenšují, až z nich zbyla jen tečka mezi hvězdami. Hvězdy byly rozmazané. Fran si otřela slzy, a když zaostřila znovu, už viděla jenom hvězdy. Wally byl pryč.

Řekla si, že to takhle bude lepší. Ona je přece Světluška a jezdí sama. Protože by od ní bylo kruté podrobovat stejnému utrpení ještě někoho dalšího.

Takže. Byla zpátky v civilizaci – nebo aspoň na hlavní cestě, která k civilizaci vedla. Přemýšlela, kdy tam odtud asi poletí nejbližší raketoplán.

Nejspíš to bude vědět servírka. Fran se rozhlédla, jestli ji neuvidí, ale v restauraci nebyl nikdo kromě skupinky chlapů sedících v boxu v nejtemnějším koutě. Fran se nelíbili, ale byl to motorest, a ne soutěž krásy.

Fran čekala. Servírka nepřicházela.

Po chvíli jeden z mužů v rohu promluvil dost nahlas, aby ho Fran slyšela. „Tisíc láter, jestli ty játra do pěti minut nezblajzneš, vyplouváme bez tebe!“

Fran ten hlas poznávala.

Jiný hlas podobným žargonem odpověděl: „Herrrrrrdek, kapitáne! Na jatýrrrrka na cibulce se nesmí spěchat, ty se musí krrrrásně vychutnat!“

„Já si vychutnám tvý játra, ty všivej ničemo, jestli tu loď nedoženem!“

Fran se ten hlas nelíbil. Kdyby ho slyšela z vysílačky, byla by si jistější, ale nepříjemně jí připomínal piráta, který sundal Zlatovlásku. Zjevně teď operoval na magistrále.

Nebylo těžké domyslet si, po které lodi jdou. Kromě Zekeho a Hmyzáků tu nikdo nepřistál ani neodletěl. Fran je musí varovat.

Přikrčila se za opěradlo, aby ji neviděli. Boxy byly dost vysoké, aby se nemusela krčit moc. Odplížila se ze sedadla, kolem rohu a ven ze dveří.

Pumpa v přechodové komoře se rozběhla. Fran si sklopila hledí a zkontrolovala, jestli těsní. Venkovní dveře se otevřely a Fran rychle vyběhla na parkoviště.

Parkoviště bylo jen jedna obrovská plošina s umělou gravitací pomalovaná žlutými čárami. Nad ním ani pod ním nebylo nic než prázdný vesmírný prostor. (Takže tam nebylo nic než nic.)

Fran se rozhlédla po všech světelných tečkách v naději, že se z některé vyklube přilétající vesmírný truck s pořádnou vysílačkou, nebo dokonce loď dálniční hlídky, ale zdálo se, že všechna světla jsou jenom vzdálené hvězdy.

Jediný stroj, který tu parkoval, byla vyřazená vojenská loď s plachtou nonšalantně přehozenou přes čumák. Byla to tatáž pirátská loď, která ji prve zahnala do mlhoviny. Nepochybovala, že pod celtou najde logo s lebkou a zkříženými hnáty. A malým ®.

Musí poslat Zekemu a Monice zprávu. Věděla, že piráti mají na lodi vysílačku. Ať už udělá cokoli, musí to udělat rychle; dřív, než piráti vyjdou z motorestu.

Fran pelášila k pirátské lodi, rychle ji oběhla a schovala se za ni, aby se skryla před zraky z motorestu. Našla vstupní poklop. Jestli má aspoň trochu štěstí, tak si jeden z pirátů pořád ještě vychutnává játra na cibulce.

Vytáhla z opasku šroubovák a vybrala správný nástavec. Rychle a v tichosti odšroubovala kryt z ovládacího panelu poklopu. Hlavní dráty mechanismu zámku byly… tady a tady. Položila přes ně šroubovák a zkratovala je.

Cvak! Poklop se zamkl. Piráti ho zjevně nechali nezamčený a Fran ho svou supernenápadnou vloupací technikou zamkla. Vynadala si, že nejdřív nezkusila vzít za kliku.

Položila šroubovák přes jinou dvojici drátů a poklop se odemkl. Na to, aby našroubovala kryt zpátky, nebyl čas. Otevřela poklop a vlezla dovnitř. Poklop se za ní zabouchl s třísknutím, které jí zavibrovalo v kostech.

Jo. Je fakt nenápadná.

Zabzučely pumpy a přechodová komora se natlakovala. Světlo zezelenalo. Fran prošla dveřmi na palubu pirátské lodi.

První věc, jíž si všimla – ta úplně první – byla, že chodby měly obdélníkový průřez. Když strávíte celý svůj profesní život běháním uvnitř odpadních trubek, pak vám ploché zdi a pravé úhly nebudou evokovat vesmírnou loď. Fran to tu mnohem spíš připomínalo nějakou průmyslovou budovu.

Další věc, které si všimla, bylo, jak špatně jsou chodby osvětlené. Holé žárovky při přímém pohledu oslňovaly, ale přesto z nějakého záhadného důvodu nedokázaly pořádně osvítit nic, co bylo dál než jeden metr. Neosvětlovaly chodbu, ale vrhaly stíny.

Podlahy a stropy byly z kovových mříží. Jako mechanička uměla Fran ocenit, že skrz mříže vidí všechny elektrické kabely a trubky, na druhou stranu to nevypadalo moc esteticky. Návrháři této lodi zjevně chtěli, aby se všichni na palubě cítili, jako že jsou celou dobu ve strojovně.

Lodí se rozlehlo třísknutí – třísknutí, které znělo přesně jako to z Franina poklopu, až na to, že se ozvalo odněkud z opačné strany. Fran uslyšela kroky. Chodbou se rozléhaly hlasy.

Dostala strach, že ji piráti uslyší. Zastavila se, aby se neprozradila. Zdálo se, že jsou hlasy i kroky čím dál hlasitější. Znamená to, že se piráti blíží?

Musela z chodby pryč. Prošla nejbližšími dveřmi a doufala, že to dobře dopadne.

Když se za ní dveře zasunuly, rozsvítilo se světlo a odhalilo malou, keramikou obloženou místnost s odtokem uprostřed. Z hlavice ve stropě kapala voda.

Skvělé. Našla pirátskou sprchu.

Některé z keramických kachliček byly ozdobené malinkými plachetnicemi. Na několika dalších nahoře byli racci.

Místnost smrděla, jako kdyby ji moc často nečistili. Fran chápala logiku, která k tomu piráty vedla: Proč uklízet v místnosti, která je pravidelně omývaná proudem teplé mýdlové vody?

Plíseň, to byl ten důvod. Spárovačka v rohu začínala chytat ten druh černé barvy, který už nic nevybělí.

Ale fuj, to taky nikdy nevybírali odtok? Ten byl celý jedna velká chlupatá koule. Nejspíš z vousů. Fuj. Proč jsou piráti tak nechutní?

No, aspoň ji tu nejspíš nikdo nenajde. Fran ještě nikdy u pirátů na návštěvě nebyla, ale pochybovala, že se sprchují po každém jídle.

Loď se roztřásla. Voda v odtoku zachrčela – naznačovalo to jakýsi problém, který by její táta uměl opravit dřív, než se z něj stane pořádný průšvih. Umělá gravitace motorestu povolila a její funkci přebral palubní Norm-o-Grav. Odstartovali.

Fran byla černým pasažérem na pirátské lodi.

37. kapitola

Piráti tedy odstartovali dřív, než mohla zavolat o pomoc. Její plán se tím ale nezměnil. Pořád měla dobrou šanci dostat se k vysílačce. Jediné, co musí udělat, je počkat, dokud se Zeke a Hmyzáci nedostanou do dosahu rádia, proplížit se do pilotní kabiny, zmocnit se vysílačky, varovat Zekeho a pak…

Pirátům se to nebude líbit. Samozřejmě od začátku věděla, že se to pirátům nebude líbit, ale zatím neměla možnost zvážit veškeré následky, to až teď, kdy stála u nich ve sprše.

Co vlastně dělají piráti s černými pasažéry? Bude se muset projít po prkně? Nebo ji protáhnou pod kýlem?

Fran nechtěla být protažená pod kýlem. Sice neměla jasnou představu, co to obnáší, ale neznělo to jako něco, co by se jí mohlo líbit.

Nejlepší bude nenechat se chytit. Pak nebude muset zjišťovat, jak protažení pod kýlem funguje. Když bude chtít, může si to potom najít v nějaké encyklopedii.

Dohonit Zekeho loď chvíli potrvá. Fran může ten čas využít, aby vymyslela geniální plán.

O dvacet minut později byla Fran nucena konstatovat, že jí vymýšlení geniálních plánů moc nejde.

O dalších pět minut později si Fran uvědomila, že je dcerou instalatéra a má na skafandru opasek s různým nářadím. Mezi ním i gyroklíč. Měla geniální plán.

Po dalších pěti minutách vyšla Fran ze sprchy. Sice měla pořád strach, že ji na chodbě přistihnou, ale nechtěla být ve sprše, až ta trubka praskne.

Trubka praskla. Znělo to, jako kdyby se šachtami lodi rozlehl výstřel. Přišlo to rychleji než čekala.

Fran slyšela, jak voda prýští do sprchy, ale žádná neprobublávala odtokem. To protože chlupatou kouli vylepšila štědrou dávkou lepidla na skafandry. Za pár minut už voda poteče pode dveřmi ven. Vzhledem k tomu, že podlahu na chodbě tvoří jen kovová mříž, mohlo by to zanechat zajímavé následky na kabelech a na potrubí s plazmatem, které se nacházely pod ní. Byl to ten druh nepořádku, se kterým se někdo bude muset vypořádat rychle. Rozhodně to přiláká pozornost k této části lodi – což byl geniální nápad, tedy pokud se dokáže proplížit pryč dřív, než dorazí nějací piráti.

Byla přesvědčená, že jako první se na scéně objeví piráti ze zadní části lodi. Lidé, kteří se zdržují u motorů, jsou ten typ lidí, co si zavoláte, když máte problém s trubkami. A lidé, kteří se zdržují v pilotní kabině, jsou ten typ lidí, kteří ostatním nařizují, aby šli uklidit nepořádek.

Proto se Fran vydala do přední části lodi na základě předpokladu, že zepředu se dozadu nikdo jen tak nepohrne.

Z interkomu se ozval hlas: „Arrrr! Tady kapitán. Pane Boltsi, moh byste laskavě zkontrolovat vodovodní systém? Indikátor tlaku říká, že je někde díra.“

Jako hodinky! Fran pokračovala dopředu.

Jak nechávala potopu za zády, zaslechla zepředu zvláštní zvuk – jako kdyby někdo mučil cirkulárku. Opatrně postupovala vpřed – ne protože by její kroky mohly být přes ten rámus slyšet, ale protože se k tomu bála přiblížit.

O okamžik později se z rozhlasu ozval jiný hlas: „Myslím, že to bude ve sprše, kapitáne. Pošlu mladýho Davyho, ať se na to podívá.“

Mladej Davy bude mít plné ruce práce.

Jak se Fran blížila dopředu, hluk z místnosti před ní sílil. Bylo v něm hluboké dunění basy, tak silné, že viděla, jak se klepou dveře. Vyšší rejstříky zněly, jako kdyby někdo v dvousekundových intervalech pouštěl ze tří metrů na zem kredence s porcelánem. Mučená cirkulárka tam pořád ještě někde byla, a teď k tomu ještě zaslechla i hlasy. Ve skutečnosti zněly jako jekot, ale dal se s trochou námahy rozložit na slova.

Tak už jsi náš, už tě vítá satanáš!

Pojď páchat zlo a dej na pizzu ananas!

Aha. Byl to revival jedné retro-satanistické heavymetalové kapely. On to ještě někdo poslouchá? Fran si myslela, že mladí přesedlali na věci jako „Procyon 6-beat remix“.

„Ksakru, Davy! Odpověz!“

Hudba rázem utichla a Fran ztuhla na místě.

Mladý hlas, utlumený dveřmi, řekl: „Eh… Ne, pane, pane Boltsi. Já jsem ve sprše nemočil.“

Interkom uvnitř místnosti odpověděl, „Povídal jsem, že nám chčije sprcha, aby ses na to koukl.“

„Aha! Ano, pane, pane Boltsi!“

„A vypni tu zatracenou muziku. Tohle je pirátská loď, ne nějakej…“

„Nějakej co, pane?“

„… to ti vysvětlím pozdějc. Teď zrovna nemůžu na žádný pochybnější místo, než je pirátská loď, přijít. Buď hodnej kluk a běž se na tu povodeň mrknout.“

Fran v panice, že se Mladej Davy půjde jako hodnej kluk na tu sprchu podívat, otevřela dveře na protější straně chodby. Ty dveře naneštěstí nikam nevedly. Byl to prostě jen kamrlík na košťata. Rozhodně v něm nebylo dost místa na dobře stavěnou ženu, ale Fran se do něj přesto dokázala nějak vmáčknout.

Modlila se, aby Mladej Davy neslyšel, jak otevírá a zavírá dveře, ale nemusela se bát. Davyho hudební vkus byl zárukou, že toho moc neuslyší ani normálně.

Mladej Davy se do úklidu nehrnul ani zdaleka tolik, jak se Fran bála. Trvalo dobré dvě minuty, než se vynořil ze své kajuty. Fran zadržela dech a lekla se, že Davyho napadne vzít si ze skříně mop, ale Davy nápady moc neoplýval. Jeho kroky se vzdalovaly, až utichly úplně.

Dvě minuty se možná nezdají jako moc, ale je to dlouhá doba, pokud jste namáčknutí v kamrlíku v nepohodlné důvěrné poloze s mopem. A tak mohl být Davyho odchod pro Fran okamžikem velké úlevy. Kdyby měl kamrlík zevnitř kliku. Ale tu neměl. A Fran nebyla v dobré poloze, aby dosáhla na opasek s nářadím.

Takže Fran byla v kamrlíku i o šedesát sekund později, když ho Mladej Davy, jdoucí pro mop, otevřel.

Když pirátský kadet otevře kamrlík na košťata, nečeká, že se z něj vykutálí žena. Takové věci se mu možná dějí ve snech, ale když je vzhůru, očekává mopy, kýble a podobné propriety. Takže když Mladej Davy otevřel dveře a Fran se doslova vykutálela ven, byla si celkem jistá, že má na své straně moment překvapení.

Jiná žena by možná vyjeveného kluka přetáhla mopem nebo by ho sekla malíkovou hranou do krku a vyřadila ho, ale Fran byla prostě Fran. Měla pár vteřin, aby se na to setkání připravila, a rozhodla se znásobit překvapení dalším zmatkem.

„Nechoď tam,“ vyhrkla. „Koušou!“

Davy z toho byl celý tumpachový a jen na ni hleděl. Fran skočila do Davyho kajuty a zabouchla za sebou.

Dveře měly zámek – kluci jako Davy potřebují mít možnost se zamykat – takže zamkla. Jediné, co teď musela, bylo vymyslet, jak napíchnout Davyho interkom a naladit ho na občanské pásmo dřív, než se objeví někdo s univerzálním klíčem.

A pak…

Ále, proč předbíhat událostem? Fran si vzala šroubovák a dala se do díla.

38. kapitola

Fran stála na hromadě špinavých triček, většinou černých, a mluvila do mikrofonu předrátovaného interkomu.

„Kanál jedna-devět, tady Světluška. Volám Hmyzáky. Slyšíte mě? Haló!“

Chvíli se ozývalo jen praskání šumu, ale pak ho najednou prořízl Zekeho hlas, ani zdaleka ne tak plechový a vzdálený, jak Fran čekala. „Slyším tě jasně a hlasitě, Světluško! Je skvělé, že ses tak brzo ozvala.“

„Zas tak skvělé to není,“ řekla Fran. „Máte na ocase piráty. Rozumíš?“

Chvíle ticha. „Řekla jsi ‚piráty‘? Potvrď, prosím.“

„Potvrzuju.“

Další pauza – tentokrát dost dlouhá na to, aby Zeke řekl několik slov, která se do vysílačky říkat nesměla. „Rozumím, Světluško. Díky za varování. Doufám, že se od nich držíš dál. Nemá smysl nabízet jim víc cílů, než je nutné.“

„Rozumím,“ souhlasila Fran. Nemělo smysl prozrazovat jim, že volá z paluby pirátské lodi. Zeke měl už tak na starost dost lidí. „Světluška konec.“

„Zeke konec.“

Fran vypnula vysílačku a na okamžik obdivovala svou práci, za kterou by se nemusel stydět ani zkušený elektrotechnik. Dokázala napíchnout Davyho interkom na vysílačku, kterou měl k dispozici jenom kapitán. A naladit kanál devatenáct se jí podařilo jen tak, od oka. Ano, docela ji těšilo, co dokázala. Kéž by to tak mohl vidět Wally.

Jediný problém v jejím snažení s vysílačkou byl, že jí to zabralo tolik času, že nestihla vypnout otvírání dveří. Za nimi už byl pan Bolts a měl s sebou univerzální klíč.

Dveře se se zlověstným cvaknutím odemkly.

„Nejsem ozbrojená!“ vykřikla Fran, jakmile dveře zajely do rámu. A tichounkým prosebným hlasem dodala: „Nezastřelíte mě, že ne?“

Mladej Davy stál ve dveřích v celé své pubertální kráse. Vodnaté oči měl doširoka otevřené. Adamovo jablko jezdilo v jeho žirafím hrdle  nahoru a dolů. Fran cítila, jak se mu potí ruce.

V rukou třímal, jako akční hrdina pušku, průmyslový vysavač. Hubice mířila Fran rovnou na břicho. Stroj možná nebyl dost silný na to, aby ji zabil, ale než aby si nechala od Davyho udělat cucflek, to by se snad radši zabila sama.

Do místnosti vstoupil pan Bolts a pokrčil nos nad smradem nepraných ponožek. Byl to takový ten typ piráta ze staré školy, s šátkem a s řídkým chmýřím na tváři, takže vypadal, jako kdyby ho zastihl výbuch v továrně na zubní kartáčky.

Podíval se na interkom, pak zase na Fran. „Ženská, podařilo se ti poslat zprávu?“

Fran pokrčila rameny. Nemělo smysl lhát. „Podařilo.“

„K ničemu ti to nebude.“

Fran znovu pokrčila rameny. Možná má Bolts pravdu. Anebo bude malé varování Zekemu naopak stačit. Koneckonců má na lodi Wallyho.

„Davy, vem tu ženskou ke kapitánovi. A jestli se o něco pokusí, pořádně ji vysaj.“

Davymu dvakrát poskočil ohryzek. „Ano, pane, pane Boltsi.“

Davy trhl hlavou a mávl hubicí vysavače. To gesto vypadalo jako projev nějaké neurologické poruchy, ale Fran si domyslela, že se po ní chce, aby vyšla na chodbu. Poslechla a prošourala se hromadou poloprázdných pytlíků od bramborových chipsů a překročila stoh starých vydání čtvrtletníku Korzár.

Jakmile byla na chodbě, udělal Davy další křečovitý posunek hlavou a rameny, který interpretovala jako znamení, že má jít před ním.

Šla pomalu a rozvážně. Jednak vůbec nespěchala, aby se viděla s kapitánem; nevypadalo to na ten druh setkání, která se pro ni vyvinou dobře. A za druhé nechtěla udělat žádný náhlý pohyb, který by mohl Davyho nervózní prst ponouknout k tomu, aby křečovitě zmáčkl spoušť. Možná byla mladší než většina truckerek, ale stejně byla moc stará na to, aby riskovala, že se na ni přisaje dospívající kluk.

I pomalá cesta vede k cíli, jak ví každý trucker. Chůze do pilotní kabiny netrvala ani zdaleka tak dlouho, jak by si Fran byla přála.

Davy zmáčkl interkom na dveřích a řekl: „Davy se hlásí s černým pasažérem, kapitáne.“

Dveře zasyčely, otevřely se a Fran se ocitla tváří v tvář veliteli pirátů.

No, ve skutečnosti tváří v hruď. Kapitán byl mnohem vyšší než většina lidí a většina lidí byla vyšší než Fran. Měla pěkný výhled na fiží, které mu vykukovalo z černého sametového saka. Aby mu viděla do tváře, musela ustoupit dozadu a vzhlédnout. Měl špičatou bradku a knír, ale nebyly tak špičaté, aby to odpoutalo Franinu pozornost od jeho krutých rtů. Pohled měl chladný a zlostný.

„Arrrr! To je ta flundra z motorestu!“

„Nejsem žádná flundra,“ ohradila se Fran. „Jsem truckerka.“

„Žádnej truck nemáš, flundro.“

„Ehm…“ Na tom něco bylo. „Zrovna si jedu pro novej.“

„Takže ty sis myslela, že se svezeš na mý lodi.“

„Pan Bolts ji chytil, když posílala zprávu naší kořisti,“ vysvětloval ochotně Davy. „Myslí si, že jsou spřažení.“

„Počkat,“ přerušila ho Fran. „Řekl jsi ‚spřažení‘? A to má být pirátský, nebo vidlácký slang?“

Kapitán pirátů chytil Fran za bradu a jeho kruté prsty se jí zaryly do čelisti.

„Nebuď drzá,“ procedil mezi zuby. „Když budeš drzá, budu drsnej. Je ti to jasný?“

„Hmpf,“ udělala Fran.

Kapitán ji zase pustil.

Pirát v křesle kopilota hlásil: „Kapitáne, přibližujem se na dosah torpéd. Chcete, abych se na chvilku stáhl?“

„Ne!“ zařval kapitán. „Plnou parou vpřed. Nedáme jim ani minutu navíc!“

Pak se otočil zpátky k Fran. „A takovejm, jako seš ty, nedáme taky ani minutu. Davy, ať se ta flundra projde po prkně!“

39. kapitola

Projít se po prkně. To je metafora, že? Jenom vzletnější způsob, jak říct, že má opustit loď v únikové kapsli, že ano?

Když se vraceli stejnou cestou, kterou přišli, Fran doufala, že jí Davy řekne něco na uklidněnou, ale kluk se tvářil pohřebně.

Možná nastala vhodná chvíle, aby přehodnotila svůj respekt k Davyho průmyslovému vysavači. Možná by mohla riskovat nějaké to cucnutí výměnou za naději na svobodu. Davy byl větší a silnější, ale ona třeba bude rychlejší. Nebo bude mít víc štěstí.

Její myšlenky přerušilo dunění kanonády. Piráti stříleli na její přátele. A ona už jim nejspíš nemůže nijak pomoct.

„Nemusíš to dělat,“ začala Davyho přemlouvat.

Davy se zamračil.

„Mohl bys mě prostě pustit,“ navrhla.

„Už tak jsi mi zadělala na průšvih,“ odsekl. „Za tebe teda nasazovat krk nebudu.“

Škoda. Krku, který by mohl nasadit, měl na rozdávání.

„Koukej,“ zkoušela to Fran dál a ukázala na žlutý poklop s nápisem Pouze pro případ nouze. „Mohla bych použít tenhle únikový modul. Nikdo na to nepřijde. Bude to naše tajemství.“

„Dokud někdo nespočítá únikový kapsle,“ řekl Davy. „Ne, ty se projdeš po prkně. Běž a nezastavuj.“

Prošli kolem sprchy. Voda už se valila pode dveřmi ven. Fran mříží v podlaze viděla, jak se kolem potrubí s plazmatem tvoří louže vody. Z míst, kde se voda dotýkala potrubí s plazmatem, začínala stoupat pára.

Tohle nevypadá dobře. Davy už by ty kaluže fakt měl vytřít. Pára přenese teplo z plazmového potrubí k elektronice, která řídí tok plazmatu. Jestli se ty mikroprocesory přehřejí… no, jsou druhy nepořádku, na které mop nestačí.

Najednou jí procházka po prkně přišla jako dobrý nápad.

„To prkno,“ zeptala se Fran, „vede z lodi ven?“

„To si piš. A hni tím tlustým zadkem.“

„Hej!“ ohradila se Fran.

A tohle řekne kluk, který má tak dlouhý krk, že by si člověk jeho postavu spletl s flaškou od kečupu.

„Měl bys hlídat, že se nepokouším zdrhnout,“ protestovala. „Ne mi zírat na zadek.“

„Já nezírám,“ namítl Davy. „Prostě zabírá většinu mýho zornýho pole.“

Ksakru. Ten Davy je ale sprosťák. Fran už mu začínal přát, ať si tu polízanici s regulátorem plazmatu hezky vyžere.

„Tak jsme tady,“ řekl Davy. „Koukej, kam šlapeš.“

Otevřel dveře do přechodové komory.

Fran prošla dveřmi a zastavila se, zvědavá, co se bude dít dál. Davy neměl skafandr, takže za ní dovnitř nemohl. Navíc by jeho vysavač neměl ve vakuu co vysávat.

Davy za ní zavřel dveře. Fran se cítila mnohem bezpečněji.

V přechodové komoře se rozlehlo další praskání dělostřelby. Podle zvuku šlo o výstřely od pirátů směrem k Zekemu. Fran se za svoje přátele rychle pomodlila.

Davy zmáčkl nějaká tlačítka na své straně dveří. Rozsvítila se varovná kontrolka dekomprese, kterou potvrdilo oranžové světélko ve Franině helmě. Jakmile byl všechen vzduch pryč, vnější poklop se otevřel a ona uviděla prkno – opravdové prkno – trčící do prázdna.

Fran byla zvyklá tu a tam vystupovat z trucku kvůli nouzovým opravám. Byla zvyklá používat únikové kapsle. Ale ještě nikdy dobrovolně nevystoupila z jedoucí vesmírné lodi. Jestli se to mělo stát teď, možná by bylo moudré zavolat si, aby ji někdo vyzvedl.

Zapnula vysílačku na helmě. „Světluška Hmyzákům. Světluška Hmyzákům. Slyšíte mě?“

První odpověď byla praskání šumu na pozadí alarmu spuštěného dekompresí a automatickými doporučeními k evakuaci. Pak se ozval Moničin hlas: „Tohle není nejlepší chvíle, Světluško. Zrovna toho máme trochu nad hlavu.“

Franiným zorným polem proletěla ulomená důlní vrtačka. Chodidly cítila otřesy způsobené další kanonádou, ale syčení přímých zásahů slyšela jenom z vysílačky.

„Ehm, až budete volat o pomoc,“ poprosila Fran, „Mohli byste policajtům říct, aby se podívali po truckerovi bez únikové kapsle?“

„Jakou máš polohu, Světluško?“

„No… byla jsem na té pirátské lodi. A zrovna teď jdu po prkně.“

Následovala pauza. „Jestli to obě přežijeme, budu potřebovat aspoň dvě hodiny na to, abych ti řekla, jakej seš blázen.“

„Rozumím.“

„Ale kdyby náhodou ne,“ řekla Monika, „díky za snahu.“

„Rozumím.“

„Herdek. Levý křídlo je v čudu.“

Fran doufala, že v tu chvíli v levém křídle nikdo nebyl.

„Předávám tvou zprávu, Světluško. Rozplácnutý hmyzáci konec.“

„Světluška konec.“

Fran vystoupila na prkno. Mělo svůj vlastní Norm-o-Grav.

Sáhla do kapsy na opasku a nahmatala čtyřapůlku šroub. Hodila ho před sebe.

Šroub dopadl na prkno, odskákal na konec a pokračoval po přímce dál do nekonečna.

Konec prkna, konec gravitace.

Potřebovala skočit dost daleko, aby se dostala mimo palebnou linii, ale ne zase moc daleko, aby zůstala poblíž trosek, až policajti přiletí uklízet.

Najednou se před ní vynořilo levé křídlo Zekeho trucku. Z děsivých ran trčely rozeklané konce zpřelámaného potrubí. Plazmové kabely chrlily energii do chladného, nelítostného vesmíru. Na jednom z motorů visela malá hnědá postava a snažila se zalepit jednu z palivových trubek.

Byl to Wally!

Fran skočila.

40. kapitola

Existují dva způsoby, jak nahlížet na život:

Instalatér vidí život jako řadu po sobě jdoucích problémů. Analyzuješ problém, odhadneš, v čem je chyba, zkusíš nějaké řešení a tenhle proces opakuješ, dokud nenajdeš řešení, které funguje. Pak dostaneš zaplaceno.

Akrobat v cirkuse vidí život jako prchavou příležitost. Když přijde šance, natáhneš se po ní. Chytíš ji a nepřemýšlíš, co by se stalo, kdyby se to nepovedlo.

V truckerské autoškole vás nikdo neučí, že život může být obojí, dokonce současně. Když moc přemýšlíte, riskujete, že propásnete příležitost. Když se neustále honíte za vzrušením, nezbude vám dost času, abyste zjistili, co je ve skutečnosti důležité. Trik je tedy v tom, poznat, kdy máš být instalatér a kdy se máš vrhnout do budoucnosti se vší sebedůvěrou spontánního akrobata.

Poté, co se její odrazová noha odlepila z prkna, měla Fran chvíli času, aby si uvědomila, co právě udělala. A instalatérská polovina Franiny duše – ta, která povětšinou dlela na sedadle řidiče – se zhrozila. Jak mohla vědět, kudy poletí Wallyho ulomený kus vesmírného trucku? Jak mohla vědět, jak se musí odrazit, aby se trefila do jeho trajektorie? Co když se netrefí?

Ale teď, když už Fran letěla prázdnem, bylo pozdě o tom přemýšlet. Při myšlence, že to rozhodnutí bylo nezvratné, se jí sevřel žaludek. Vše, co mohla udělat, už udělala a teď už bylo všechno jen na fyzice.

Věděla, že fyzice jsou veškeré hrdinské kousky ukradené. Fyzice na Fran nezáleželo. Pro fyziku byla jen dalším tělesem o nezanedbatelné hmotnosti a rychlosti. Poletí přesně tam, kam skočila.

Zatímco čekala, jestli svůj skok načasovala správně, jiná část jejího já poukázala na fakt, že podobně se chová už odjakživa. Klidně byla ochotná jet celý týden s truckem, jen aby měla možnost nasadit své reflexy proti tříminutové spršce meteorů. Nějaké to nebezpečí se jí líbilo. Líbilo se jí nevědět, jak tenhle skok dopadne.

Když Wallymu řekla, že už ji nebaví pracovat pro Flekatého Omara, nebyly to trubky, k čemu se chtěla vrátit. Byla to ta nejistota. Možná, že chtěla jezdit s truckem plným trubek ne proto, že je po tátovi, ale protože je tak trochu i po mámě. Fran až teď během volného pádu konečně pochopila, že se podobá oběma svým rodičům a že na tom možná není nic špatného.

Po několika sekundách začalo být jasné, že se její akrobatické instinkty nemýlily. Určitě ten rotující kus Zekeho trucku nemine.

Hm. Když se na to podívala z opačné strany, začínalo být jasné, že z těch dvou těles, která se co nevidět střetnou, to bude spíš ona, kdo bude zasažen. A vzhledem k rotaci ji kus lodi možná zasáhne silněji, než čekala.

Franin skok důvěry se nachýlil ke konci.

Zvedla ruku, aby si chránila helmu. Narazila do modulu štítů, převalila se přes jeho repulsní pole a zadkem drcla do baterie.

Zadek zapružil a ona se od lodi zase odrazila.

Otočila se. Fragment lodi se od ní vzdaloval. Vytáhla poutací lano, ale nedokázala dosáhnout na nic, za co by je zahákla.

Popadla gyroklíč. Uvázala ho k lanu a hodila ho mezi přípojky modulů. Zachytil se mezi několika menšími trubkami. Lano se napjalo. Klíč držel.

Ano!

Po laně postupně doručkovala až k lodi. Povedlo se, Francesca přistála! Nebyla si jistá, jaký skok je to pro lidstvo, ale pro Fran byl určitě obrovský.

Wally byl někde na zádi – což bylo dobré, protože přesně tam ho potřebovala mít. Musí se jenom dostat do nějaké kabiny pro posádku. Zavěsila si lano a gyroklíč zpátky na opasek. Jako pavouk lezla po povrchu lodi a hledala nějaký vstup. Prorazit si dovnitř cestu násilím by nebyl dobrý nápad, protože okolní přípojky by se automaticky uzavřely a odstřihly by poškozenou část od zbytku lodi. Do lodi se mohla dostat jen nepoškozeným modulem.

Fran dolezla ke kráteru z pokrouceného kovu. Na druhé straně uviděla nákladní modul. Vypadal netknutě.

Nákladní modul měl přechodovou komoru. Svítilo na ní zelené světlo. Fran skočila, překonala kráter a chytila se kliky od přechodové komory.

Kdepak instalatérka nebo akrobatka. Je přece vesmírná truckerka!

Vlezla dovnitř.

Z nákladového prostoru se vyklubala její někdejší ložnice. Monika už mezitím uklidila lůžkoviny, ale Fran to tam stejně poznala podle beden.

Z nákladového prostoru se ale loď ovládat nedá. Fran se musí dostat do opravdového modulu pro posádku.

Wallyho ložnice byla jenom kousek odtud, dál po chodbě. Sice nechtěla narušovat jeho soukromí, ale když vzala v úvahu okolnosti – když uvážila, že potřebuje nějak ovládat tenhle kus Zekeho lodi a že se před chvílí schovávala v ložnici dokonce úplně cizího člověka – šly všechny obvyklé zábrany stranou.

Doběhla k Wallyho kajutě a otevřela dveře. Ven se vyvalila pára a zamlžila jí hledí.

Fran si odklopila helmu a vstoupila do kajuty. Ve vzduchu cítila mech, plíseň a bůhvíproč i koriandr. Nábytek pokrývaly trsy hub.

Podlaha byla pokrytá kluzkým biofilmem. Z díry ve zdi bafaly obláčky mlhy – nejspíš to byla přípojka modulu pro podporu životních funkcí mimozemšťanů.

Vzduch byl dýchatelný, i když tak vlhký, že Fran cítila, jak jí kondenzuje na řasách. Tak takhle si nejspíš Wally představuje pohodlí.

Zkusila se zorientovat. V místnosti bylo tlumené nahnědlé světlo. Palandy a křesla sice byly porostlé houbou, ale aspoň okna tu naštěstí byla stejná jako v normální pilotní kabině.

Nebyla pokrytá žádným biofilmem. Když se Fran přiblížila k čelnímu sklu, pochopila, jak mohlo zůstat čisté – starala se o to četa ambiciózních šneků.

Venku ve vesmíru se točily hvězdy. To nebylo dobré. Znamenalo to, že tahle část lodi dostala tak silný zásah, že už se otáčení nedalo korigovat ani přídavnými tryskami. Na tomhle teď nejspíš pracoval Wally.

Fran vytáhla šroubovák a šťourala s ním do zdi, dokud nenašla tlačítko pro vysunutí palubní desky. Zmáčkla je.

Panely ve zdi se za srkavého zvuku rozevřely a ven vyjela přístrojová deska. Za sklem vyrašily stěrače a vysunula se boční zrcátka. Ze stropu se spustilo zpětné zrcátko.

Fran oloupala pilotní křeslo od slizkých hub. Šmátrala v biomase pod křeslem, až nakonec nahmatala knipl, který tam byl uložený, a vytáhla ho ven. Fran ho otřela a zasunula do ovládacího panelu.

Přístrojová deska se rozsvítila. Fran zkontrolovala displej letového počítače.

Zpráva 1001: Záložní řízení aktivováno.

Zpráva 1010: Hlavní pilotní kabina nebyla detekována.

Varování 800: Hodnota momentu hybnosti indikuje ztrátu ovladatelnosti.

Zpráva 1212: Inicializuji korekci rotace.

Varování 348: Nadměrná vlhkost.

Ze zdi se vysunula vysílačka. Fran si vzala mluvítko a přepnula vysílačku na interkom.

„Pozor všem. Tady je Francesca Floresová a přebírám velení nad touto lodí. Wally, jestli mě slyšíš… pokračuj v tom, co děláš, ať je to cokoliv.“

Společnou zásluhou „prostředků ke korekci rotace“ a „toho, co dělal Wally s motory“ začalo otáčení hvězd postupně zpomalovat. Fran zavřela oči, aby se jí z točících hvězd neudělalo špatně. Když je znovu otevřela, byla loď v klidu – a namířená do volného vesmíru.

Ve zpětném zrcátku si pirátská loď a to, co zbylo ze Zekeho trucku, vyměňovaly salvy z děl. Fran měla jen jeden fungující motor a byla otočená zády k problémům. V téhle situaci by bylo nejchytřejší šlápnout na plyn a neohlížet se. Možná se tu co nevidět ukážou policajti. Možná se tu ukážou až o pár hodin později. Tak či tak už toho Fran nemohla pro Zekeho a Hmyzáky moc udělat.

Tedy aspoň nic, co by pomohlo.

Instalatérská část jejího mozku si vzpomněla na louži vody kolem plazmového regulátoru děl. Akrobatka se zazubila.

Fajn, existoval jeden způsob, jak by mohla pomoci, ale byl velmi, velmi riskantní.

„Wally,“ řekla do interkomu, „musíme tenhle truck otočit.“

41. kapitola

Asi o půl minuty později vychrlil palubní počítač tirádu varovných zpráv, které naznačovaly, že Wally upravil motory a neoprávněně tak vylepšil manévrovací schopnosti lodi. Fran šťouchla do kniplu a provedla fragment vesmírného trucku ladnou otočkou o 180 stupňů.

Naskytl se výhled na bojující lodě.

Fran si letmým odhadem vybrala tu výseč vesmíru, kam se boj nejspíš brzy přesune. Namířila tam čelní sklo. Sešlápla plyn a její provizorní plavidlo vyplulo vpřed.

Za celou truckerskou kariéru už ji zasáhla pěkná řádka meteorů. Některé po sobě zanechaly šrámy. Jiné za sebou zanechaly rozmlácené moduly lodi. A některé urazily obrovské klastry modulů, které se vydaly na svou vlastní pouť vesmírem. Nikdy ale nezažila, že by se takový klastr modulů vrátil zpátky. To prostě nebyl ten typ věcí, které se galaktickým truckerům stávají. Proto Fran předpokládala, že se to nikdy nestalo ani Zekemu a Hmyzákům. Takže asi budou překvapení. A doufala, že piráti budou překvapení ještě víc.

Obě bojující strany ji ignorovaly. Velká část Zekeho lodi už byla rozstřílená napadrť. Pirátům už jen zbývalo Zekeho dorazit, aby mohli pobrat trosky a odletět s nimi pryč.

Fran přeladila vysílačku na kanál devatenáct.

„Tady Světluška, volám Hmyzáky. Jste tam? Haló!“

Ticho.

„Poslouchejte,“ pokračovala Fran, „vím, že teď máte plné ruce práce, ale jestli mě slyšíte, zvedněte to o dva stupně nahoru. Zvyšte podélný náklon o dva stupně!“

Z vysílačky se ozvala Monika: „Světluško, teď na to není nejlepší chvíle.“

„Prosím, Moniko. Věř mi trochu. Dva stupně.“

Ticho.

Franina loď dál zrychlovala doprostřed bitevní vřavy.

Zekeho letová dráha se začala skoro nepostřehnutelně stáčet. Piráti tak museli sami upravit kurs a odkrýt tím dělo, na které chtěla Fran zamířit.

Sešlápla plyn na podlahu. V bočním okénku zkontrolovala své vlastní dělo. Po závitech plazmatem nabité důlní vrtačky tančily praskající jiskřičky.

Byla připravená. Při tomhle úhlu náletu stihne vystřelit jenom jednou, ale nebude to o nic těžší než trefit meteor velikosti gauče zlomek sekundy předtím, než by jí rozmlátil čelní sklo.

„Á, tady jsi!“

„Ahoj, Wally.“

„Měl jsem zaklepat?“

„Teď ne, Wally.“

„Vím, že jsi chtěla, abych klepal, když chci vejít k tobě do kajuty, ale teď jsi ty v té mojí a napadlo mě, že pak platí jiný protokol.“

„Wally, teď mám trochu napilno.“

Wally si sedl na sedadlo kopilota. „Chápu. Rozhodla ses nás obětovat, abys zachránila Zekeho a Hmyzáky.“

„To si piš, že je zachráním. Teď mi stačí jenom čistej zásah do jejich děla dole na levoboku.“

„Co v tomto kontextu znamená ‚čistý‘?“

Fran zmáčkla spoušť. Z jejího trucku vyšlehlo světlo a udeřilo do pirátské lodi, přímo do hlavně děla, na které mířila. Dělo vybuchlo a začalo do vesmírného prázdna chrlit proudy fialového plazmatu.

„Tomuhle,“ prohlásila Fran, „se říká čistý zásah.“

Zatáhla za knipl. Bojující lodě zmizely z jejich zorného pole.

„To, cos teď udělala,“ zeptal se Wally, „bylo pouhé gesto vzdoru, nebo k tomu existoval nějaký taktický důvod?“

„To druhý. Koukni do zrcátka.“

Fran přeladila vysílačku na kanál deset – na kanál, který piráti s oblibou používali k výhrůžkám.

„Hola, vy bídný skety!“ ohlásila. „Tady trucker Světluška, postrach vesmíru! Zeptejte se pana Boltse, co se stane, když pára přehřeje plazmovej regulátor rozbitýho kanónu. Světluška konec.“

„Sleduji to,“ řekl Wally. „Ale zdá se, že se nic neděje.“

„No, nejdřív budou muset tu zprávu předat panu Boltsovi.“

„Kdo je pan Bolts?“

„Lodní mechanik.“

„Aha,“ řekl Wally. „A až jim pan Bolts vysvětlí, co se stane…“

Puf! Puf, puf, puf! Z pirátské lodi vyskákaly únikové kapsle a koulely se pryč. Puf, puf.

„Tak všichni naskákají do únikových kapslí,“ dokončila Fran.

Oblast kolem zničeného děla začala zářit fialovým světlem ionizujícího plazmatu. Nevyhnutelná erupce se rozbíhala pomalu – uviděli proud plazmatu, který si jemně protlačil cestu z trupu ven jako zubní pasta vymáčknutá z tuby. Pak implodoval motor – nebylo to ani tak prásknutí, jako spíš žalostné zakňučení, i když samozřejmě ani prásknutí, ani zakňučení není ve vesmíru slyšet.

Jak unikající plazma dál rozšiřovalo trhlinu, trup pirátské lodi odtával a postupně vystavoval lodní vnitřnosti vakuu. Ošklivá loď umírala ošklivou smrtí – třebaže její ošklivá posádka zůstala stejného osudu ušetřena.

„To od tebe bylo milé, žes je varovala,“ řekl Wally.

„Jo,“ odpověděla Fran a hřála se v záři destrukce. „Asi jsem prostě měkká.“

42. kapitola

Uběhlo deset dní a Fran s Wallym pořád ještě cestovali na palubě levého křídla Zekeho vesmírného trucku. Byl provozuschopný, takže se Fran se Zekem rozhodli, že stojí za pokus cestu dokončit.

Zeke jel napřed a posílal jim dozadu hlášení o veškerých nebezpečných situacích, ale nenarazili na nic srovnatelného s pirátskou lodí. Dokonce cestou ani nepotkali žádné meteorické roje.

Sjeli z magistrály na exitu 492 a o pár hodin později už se blížila k nenápadné planetě tvarem i barvou připomínající mírně rozvařený hrášek. Majáček ji navedl k orbitální vesmírné stanici. Billboard hlásal: „Vítejte na naší planetě! Neváhejte a přistaňte! Máme hrášek!“

Bylo vidět, že tahle planeta zoufale potřebuje trochu zcivilizovat.

Fran měkce přistála v hlavním hangáru vesmírné stanice a šla dozadu do nákladního prostoru, aby dohlédla na vykládku zboží. Robotičtí pracovníci doků odnášeli bedny vzácných minerálů, balíky ručně tkaných plastů a plato vajec velikosti E.

Zeke řekl, že všechen náklad patří Fran, protože celý ten kus lodi zachránila. Když ji robotický předák požádal, aby podepsala dodací list, odhadovaná cena nákladu ji trochu zaskočila. Až ho prodá místním obchodníkům, vydělá tolik, jako kdyby pro Společnost, s.r.o., převezla celou loď plnou odpadních trubek.

Zeke měl pravdu. Melouchy se vyplatí.

Než motory vůbec stihly vychladnout, robotická ramena už rozebírala vesmírné trucky na kusy – modul po modulu, trubku po trubce. Z nákladového prostoru, který sloužil Fran jako ložnice, bude mít Společnost, s.r.o., kůlnu na nářadí; z Wallyho kajuty, jejich pilotní kabiny, bude malá obytná buňka. Dělo, které zastavilo útočící piráty, bude použito k hloubení tunelů a ty tunely budou naplněny chodbami a přípojkami, které se nakonec promění v obyčejné kanalizační trubky.

A až za pár měsíců obyvatelé planety Hrášek zatáhnou za splachovadlo, nebudou mít ani tušení, že jejich potrubí bylo součástí Franina a Wallyho velkého dobrodružství.

Ale Fran to vědět bude. A měla z toho radost.

Měla radost, že jsou s Wallym zase pohromadě. Měla radost, že zachránila Zekemu krk. Měla vážně velkou radost, že se mohla pomstít pirátům a donutit je, aby sami naskákali do únikových modulů. Ale největší radost měla z toho, že doručila náklad trubek lidem, kteří je potřebují.

Fran měla na truckeřině ráda dobrodružství, ale až konečný výsledek dával té práci smysl. Lidé dostanou něco, co potřebují. A to všechno díky Fran.

Monika jí poklepala na rameno. „Světluško, myslíš, že bys mohla Zekemu pomoct? Nějak se nemůže domluvit s místním ouřadou.“

Fran netušila, čím by mu mohla pomoci. Technicky to všechno byly Zekeho trubky. Cokoli se děje v truckerské kanceláři, je jeho věc.

Ale nechtěla Moniku odmítnout, takže se tam vydala.

„Ahoj Světluško!“

„Ahoj Zeke.“

Zeke seděl na ošuntělé hnědé židli uprostřed úřadovny. Fran si vzala druhou ošuntělou hnědou židli a přitáhla si ji, aby si mohla sednout vedle něj.

Další účastník jednání seděl za replikou nějakého starožitného plastového stolu. Byl to typický byrokrat Společnosti, s.r.o. – muž s řídnoucími vlasy a zamračeným výrazem.

„Vy jste ten druhý řidič, co dnes zakotvil u stanice?“

„Jo,“ řekla Fran. „Jsem Francesca Floresová.“

Ouřada se zakabonil, jako kdyby to tvrzení považoval za vysoce nepravděpodobné.

„Mohu prosím vidět váš řidičský průkaz?“

„Nemůžete si ho prostě vyhledat v databázi Společnosti, s.r.o.?“ zeptala se.

„Můžu. A možná to udělám. Mohu teď ale prosím vidět váš řidičský průkaz?“

Fran zašmátrala v kombinéze a vylovila řidičák. Smrděl jako vnitřek truckerské kombinézy. Položila ho na stůl.

Ouřada ho prozkoumal, aniž by se ho dotkl. Zašilhal na Fran, možná ve snaze prohlédnout její chytrý převlek.

Fran ale žádný převlek nepotřebovala. Byla pravý a nefalšovaný trucker.

Ouřada si našel informace v počítači a ověřil si, že se shodují s aromatickým kusem laminovaného plastu na jeho stole.

„Nemáte pleonastický certifikát,“ osočil ji úředník.

„Ještě jsem si ho nestihla zařídit.“

„Na magistrále se bez pleonastického certifikátu truck provozovat nesmí.“

„Já jsem tam taky truck  neprovozovala,“ bránila se. „To Zeke.“

„Jo,“ přisvědčil Zeke. „Snažil jsem se mu to vysvětlit, ale myslím, že mu to dělá nepořádek v papírech.“

Ouřada zvedl oči v sloup. „Ani nevíte, jaký.“

„Ale vždyť je to přece totéž jako přistát s jednou lodí,“ argumentovala Fran. „Jen se nám trochu rozpojila, to je vše.“

Ouřada vydal z hrdla výbušné štěknutí, které by se při značné míře empatie dalo interpretovat jako smích. „Ona si řekne ‚to je vše‘, jako kdyby paragraf C vyhlášky 1702 byl jenom cár papíru! ‚To je vše!‘“

Potom zopakoval tentýž zvuk.

„Nedaří se mi ho přimět, aby to viděl stejně,“ postěžoval si Zeke.

„Ale vždyť ty moduly se stejně rozpojí,“ řekla Fran. „Ve skutečnosti už jsou ty trucky skoro rozebrané. Tak o co jde?“

Zakryla si rukama uši. Ouřada znovu explozivně vyštěkl, přesně jak čekala.

„Ráda bych, kdybyste na mě přestal štěkat,“ ohradila se.

„A já bych zase rád, kdyby Charlotte Chaseová nezkejsla na celou noc v klubu a ráno nezavolala, že je ‚nemocná‘. To já jsem měl mít dneska volno. Ale ne, já musím jít do práce a jednat s váma.“

„Koukejte,“ navrhla Fran, sebrala se stolu řidičák a strčila si ho zpátky do kombinézy, „jestli máte kvůli mně takové problémy, tak můžeme předstírat, že jsem tu vůbec nebyla. Budeme dělat, že všechno přivezl jenom Zeke a já jsem jenom nějaká anonymní stopařka.“

„Ách, kéž by to šlo!“ zaúpěl ouřada. „Žel, není tomu tak!“

„Proč ne?“ zeptala se Fran.

Zeke tiše zašeptal: „Protože roboti v docích překládají zboží, které jsi doručila pod svým jménem.“

„Aha,“ řekla Fran. Nechtěla o ty peníze přijít, ale stejně tak nechtěla, aby měl Zeke kvůli ní nějaké problémy.

„Koukej, možná si tu zásilku můžeš nárokovat sám,“ navrhla, „a vymyslet nějaký způsob, jak mi to splatit.“

„Na to už je pozdě,“ řekl Zeke.

„Jednou podepsaný dodací list už se nedá změnit,“ potvrdil ouřada. „To by vypadalo moc podezřele.“

„Tak co teda budeme dělat?“ zeptala se Fran.

„Já si půjdu udělat kafe,“ řekl ouřada.

Fran by si dala taky, ale žádné jí nenabídl.

„Budu pryč nejméně pět minut,“ pokračoval významně.

No, snad za tu chvíli stihne vychladnout.

„To pero, co jsem nechal na stole, docela dobře píše.“

He? Fran nechápala.

Ahá. To pero leželo na papíře. Byl to formulář P-06-44X: Prohlášení o pleonastické výjimce.

Úředník odešel. Fran si formulář vzala.

„Zeke, co to je?“

Zeke se na papír podíval. „No, když zavedli novou vyhlášku, ti z nás, kteří už jezdili po zakázaných trasách, dostali povolení automaticky. Jako že jsme si certifikaci zasloužili už jenom tím, že už jsme tu odvedli nějakou práci.“

„Je to datované dva roky nazpět,“ podivila se Fran.

„Jo,“ přitakal Zeke. „Tehdy jsme ty formuláře vyplňovali všichni. Víš, do téhle kanceláře přišla určitě spousta formulářů najednou. Myslím, že se úplně klidně mohlo stát, že se něčí formulář omylem zatoulal a objevili ho až dneska.“

„Aha,“ řekla Fran.

Jak málo najednou stačilo. Mohla tenhle formulář prostě vyplnit a ouřada by to zařídil tak, jako by měla povolení jezdit po magistrále – zařídil by to tak, jako by to povolení měla už dva roky. Což by vyřešilo jeho problém, že povolil, aby u téhle stanice zastavil necertifikovaný trucker.

Fran se pustila do vyplňování.

„Je to správné?“ zeptala se.

„Jsi dost dobrá, abys mohla jezdit po magistrále?“ zeptal se Zeke.

„Jo,“ odpověděla.

„Tak proč bys kvůli vyhlášce měla dál jezdit na D135?“

Z dluhů ji to stejně jen tak nevytáhne. Pořád si bude muset na splacení vydělat. Ale oddluží se mnohem snáz, když při každé jízdě nebude muset čelit mračnům meteorů.

Fran se podepsala. „Floresová“ s F.

43. kapitola

Fran stála na zastávce raketoplánů u planety Hrášek a čekala na nějaký, který ji doveze zpátky na Terminus Technicus. Zase bude jezdit s truckem, ale tentokrát to bude jiné. Poprvé v kariéře si bude moci vyžádat nějakou ziskovou trasu.

Nebyla si jistá, jestli bude jezdit po magistrále. Zeke zmínil pár tras, které byly stejně náročné jako D135, ale vyplácely se mnohem víc. Možná by jí mohli poradit i Burák Johnson a Zlatovláska. Galaxie byla najednou plná nových možností.

Zeke a Hmyzáci se připravovali k vystoupení na Budulínkově festivalu, ale Wally si našel chvíli, aby ji na zastávku raketoplánů doprovodil.

„No,“ řekla Fran. „Hádám, že je čas se znovu rozloučit.“

„To mluvíš o teorii nespojitého času?“ zeptal se Wally.

„He? Co to je?“

„Někteří lidé věří, že čas je jako korálky na niti. Místo toho, abychom proplouvali časoprostorovým kontinuem, prožíváme život jako řadu vzájemně oddělených okamžiků. Protože každý okamžik vzniká, když ho začneme prožívat, a pak navždy zanikne, je každý okamžik jak začátkem, tak koncem. Měla jsi na mysli tohle?“

„Měla jsem na mysli, že raketoplán přiletí za pět minut.“

„Aha,“ řekl Wally. „Ale nemělo by to pak být vítání? Myslel bych si, že rozloučení nastane, když bude raketoplán odlétat.“

„Já budu v tom raketoplánu, Wally. Nebudu se s tebou moct rozloučit, až bude odlétat pryč.“

„Aha.“

„Budeš mi scházet.“ řekla Fran.

„Bojíš se, že ti sejdu věkem?“ zeptal se Wally.

„Hlavně tyhle rozhovory,“ odpověděla Fran. „Ty mi budou scházet ze všeho nejvíc.“

Nebude jí scházet křeslo pokryté slizkou houbou, na němž musela sedět, když se snažila pilotovat zbytky Zekeho lodě. Těšila se na to, až bude mít zase svou vlastní pilotní kabinu se svým vlastním hrnkem na kafe a možná i s několika novými odstíny laku na nehty. Ale Wally jí určitě chybět bude, a nejen kvůli těm úžasným věcem, co umí s motory.

„Koukej,“ navrhla nesměle. „kdybys měl někdy pocit, že si potřebuješ dát od showbyznysu pauzu…“

„Ano?“

„No, bylo mi s tebou moc dobře, Wally. A tak doufám, že se s tebou zase někdy proletím.“

Wally na ni hleděl lesklými černými bulvami. Tentokrát v nich ale byla jakási tvrdost, kterou u něj nikdy předtím neviděla. Zeptal se: „Francesko, ty po mně chceš, abych s tebou létal?“

„Ano.“

„Proč jsi to neřekla dřív?“

„Dřív?“

„V tom motorestu,“ vysvětloval Wally. Zlobil se – sice potichu, ale bezpochyby se zlobil. „Všichni jste prostě předpokládali, že chci odjet s kapelou. Nikdo se mě nezeptal, jestli nechci jet s tebou.“

„Ale Wally… vždyť to byl tvůj sen! Nemohla jsem ti ho brát.“

„Myslel jsem si, že ses mě nezeptala, protože jsi mě s sebou nechtěla.“

„Cože? Ne, to…“

Jestli ho s sebou tehdy chtěla? Ano, chtěla. Ale nenapadlo ji, že by vůbec uvažoval o létání s ní, když mohl vystupovat s nejlepší truckerskou kapelou v Galaxii.

„Wally, omlouvám se. Fakt tě s sebou chci. Dokážu jezdit sama, ale kdybys měl někdy volný měsíc, ráda bych tě s sebou měla jako svého… kopilota, mechanika, kamaráda, a prostě tak.“

„Co takhle ve středu?“ zeptal se Wally.

„Myslíš příští středu?“

„Nevím,“ pokrčil Wally chapadly. „Někdy lidé říkají ‚tuhle středu‘ a někdy říkají ‚příští středu‘ a já nevím přesně, jaká to má pravidla. Mluvil jsem o nejbližší středě, kterou ty a já oba zažijeme.“

„Ty myslíš středu tenhle týden?“ zeptala se Fran. „Ale… co Hmyzáci?“

„Slíbil jsem jim, že vystoupím na tomhle místním festivalu. Ve středu bych už ale mohl být zase ve skladišti.“

„Ale co tvoje kariéra?“

„Vystupovat mě baví,“ řekl Wally. „Ale teď, když už jsem si to vyzkoušel, myslím, že lepší je mít to jako koníček než jako živobytí. Chci s tebou jezdit dál. Je to zábava.“

„Nevím, co na to říct.“

„Aha. No, měla bys říct ‚ano‘, jestli chceš, abych byl ve středu u tebe na palubě, a ‚ne‘, jestli nechceš.“

„Chci tě mít na palubě, Wally. Ano.“

Wally se usmál. „Dobře.“

„Omlouvám se, že jsem se tě nezeptala dřív. Prostě jsem myslela…“ Fran pokrčila rameny. „Promiň.“

„No, já jsem rád, že jsem se ozval. Zdá se, že to dopadlo dobře.“

„Jo.“

Wally ukázal chapadlem na přilétající raketoplán. „Řekl bych, že je čas se přivítat.“

„Ahoj, Wally. Ráda tě zase brzy uvidím.“

44. kapitola

Balvan velký jako automat na kafe narazil do vesmírného trucku, až to zadunělo. Franina sedačka se roztřásla.

„O co jsme přišli?“ zeptala se.

Wally se ze sedadla kopilota ohlédl do bočního zrcátka. „O generátor štítů.“

„Aha,“ řekla Fran. „No, kdo potřebuje štíty?“

„Lidé, kteří nechtějí, aby jim meteory rozmlátily vesmírný truck na kusy?“ tipnul si Wally.

„Tihle lidi štíty nepotřebují, odpověděla Fran. „Jasně, mít štíty je fajn, ale když máš dobře postavený truck –“

Bum! Kvůli dalšímu balvanu přišli o motor.

Wally si povzdechl a rozepnul si pásy. Teď to musím jít překalibrovat.“

„Když už tam vzadu budeš, zkontroluj náklad.“ Vezli několik beden šampaňského, a jestli se žádná láhev nerozbije, přijdou si i na pěkný bonus.

„Buď se něco rozbilo, nebo ne,“ odvětil Wally. „To, jestli se půjdu podívat, přece výsledek nijak neovlivní. Leda bys chtěla říct, že se kvantové neurčitosti mohou projevovat v makroskopickém měřítku.“

„Prostě pak budu mít lepší pocit,“ řekla Fran.

„I když to bude rozbité?“

„Jo, i když to bude rozbitý.“

„To je ale divné.“

„Prostě to chci vědět.“

„Dobrá,“ pokrčil Wally chapadly. „Podívám se. Jestli pak budeš mít lepší pocit.“

Fran věděla, že náklad rozbitý nebude. Postavila truck tak, aby byl náklad v bezpečí. Tenhle stroj vydrží všechno, co mu Galaxie pošle do cesty – i když cestou poztrácí pár modulů.

Francesca Floresová a její kopilot Wally jeli rozbouřenou nocí dál.

Poděkování

No, v první řádě bych poděkoval Ondrovi Skoupýmu a Ditě Lazárkové za tento užasný překlad. Mně, jako cizinec, zní psaná čeština tak vznešeně, že vyvolá touhu po schopnost napsat něco tak krásného. Díky nim, už mám své myšlenky v krásné češtině aniž bych musil uchopit svou klávesnici. Po tolika překladech z češtiny do angličtiny vím, že dobrý překlad není jednoduchý a že opačným směrem bych to nedokázal.

Dita mimochodem zkontrolovala i původní anglické vydání. Mít její bystré oko na projekt je pro mne vždy velké potěšení.

Vláďovi Chvátilovi musím poděkovat za to, že vymyslel deskovou hru s takovým bláznivým světem, že mi zvolil jako svým překladatelem do angličtiny, že mě během ty překlady naučil tolik o humoru a že souhlasil s tím, že bych napsal pro bláznivý svět hry Galaxy Trucker tento román. Pouti těchhle raketů přes jejich různé inkarnace jako deskovky, rozšíření a appky jsem zúčastnil s radostí.

Dále jsem Vláďovi vděčný za jeho roli jako redaktorem této knihy (a tady mluvím dokonce o původní knize v angličtině). Jeho návrhy ten příběh moc prospěly. Také moc pomohli Vicky Strickland, Laura Schneider a Mark Spritzer, kteří byli ochotni si celý román přečíst během krátké doby.

Děkuji Petrovi Murmakovi a celém tymu u CGE. Jejich podpor mi potěší. Obzvlášť chci poděkovat Michaele Zaoralové, za její typografické kouzlo. Kniha je krásné, Míšo.

Tomáš Kučerovský nakreslil hezkou obálku pro tuto knihu ale jsem mu vděčný i za více. On totiž svými kresbami pro původní hru založil celý ten Truckerovský styl. Kvůli němu truckeři své skafandry nesundávají a mimozemšťané letí nahatě. Dále v tom duchu jsem vděčný Radimu „Finderovi“ Pechovi za původní kresbu vesmírného trucku, která mi inspirovala při psaní popisů loděk (i pří psaní vůbec, protože jsem jeho ilustraci zvolil jako pozadí v počítači).

No a konečně musím poděkovat své manželce Sáře. Je tady poslední ale je vlastně příčinou všeho. Ona jako první z nás objevila krásy moravského kraje a českého jazyka. Kvůli ní a její (z našeho hlediska) zahraničním studiu jsme bydleli pět let v Brně, potkali se s Vláďou a naučili se češtinu. S ní jsou ty drsné štreky zábavnou hrou.

— Jasoň Holt, Montána, leden 2021

O autorovi

Průlomem v kariéře Jasona A. Holta bylo, když ho dnes už neexistující moravská softwarová firma najala, aby naprogramoval fyzikální engine pro jednu počítačovou fantasy hru. Hra sice nikdy nespatřila světlo světa, zato se ale Jason seznámil s Vláďou Chvátilem, který mu nabídl spolupráci na pravidlech svých deskových her jako Through the Ages, Galaxy Trucker nebo Space Alert.

Nakonec Jason, který někdy překládá z češtiny, někdy z czenglish a někdy texty prostě píše sám, spolupracoval na všech hrách, které kdy Czech Games Edition vydala. Kromě toho vytvořil seznam slov pro anglickou verzi hry Krycí jména. Chcete-li se o Jasonovi dozvědět víc, navštivte stránky jasonaholt.com.

Toto je první Jasonova kniha, která byla přeložena do češtiny, ale v angličtině už vydal např. sérii o dobrosrdečném bojovníkovi, který neví, proč jeho svět vypadá jako Dračák s nezkušeným Pánem jeskyně. Elektronická verze série Fighter Fred se prodává po celém světě.

Galaxy Trucker: Drsná štreka

Jason A. Holt

© 2017, Jason A. Holt

JasonAHolt.com

Obálka © 2017, Tomáš Kučerovský a Czech Games Edition s.r.o.

Z anglického originálu „Galaxy Trucker: Rocky Road“, vydaného nakladatelstvím Czech Games Edition s.r.o. v roce 2017, přeložil Ondřej Skoupý.

Redakce a korektury: Dita Lazárková

Sazba: Michaela Zaoralová

Vydalo nakladatelství Czech Games Edition s.r.o.,

Za černým mostem 1150/1c, 198 00 Praha 9,

v roce 2021 jako svou 2. publikaci.

CzechGames.com

Kniha vyšla pouze v elektronickém formátu.

1. vydání

ISBN 978-80-88235-02-6